Pēdējās trīs dienas. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pēdējās trīs dienas - Edgars Auziņš страница 7
![Pēdējās trīs dienas - Edgars Auziņš Pēdējās trīs dienas - Edgars Auziņš](/cover_pre1372854.jpg)
– Par ko?! – meita šausminājās.
– Bet, protams! Mēs ejam uz sanatoriju. Nepieciešams izraksts no slimības vēstures.
"Nu, personīgi es tur neārstēšos," Tatjana nomurmināja. – Un slimības – īpaši arvēsture – Man nav.
"Jums droši vien ir gastrīts," sacīja mana māte. – Cik gadus jūs ēdat tikai jēlkūpinātu desu un korejiešu burkānus?
– Tātad mani ārstēs ar trīspadsmito avotu.
Tanja pat tad, kad viņa kopā ar Verneru devās uz Vari, atcerējās: pilsētā ir divpadsmit ārstniecisko ūdeņu veidi. Un trīspadsmito sauc Becherovka, enerģisks, bet patīkamas garšas liķieris.
"Alkohols un medicīniskās procedūras, kā jūs zināt, nav savienojamas," autoritatīvi sacīja Jūlija Nikolajevna.
Tanja skumji nodomāja: "Ak, viņa mani pilnībā iznīcinās pēc divām nedēļām!"
Labi, ka pasūtīju vismaz divas vienvietīgas istabas. Mamma tomēr mēģināja protestēt: “Kāpēc? Papildus izdevumi!” – tomēr meita bija nepielūdzama:
– Pirmkārt, es krācu. Un otrkārt… ja nu tas sāk notikt jūsu kūrortā?personīgajā dzīvē?
"Ak, nevajag," Jūlija Nikolajevna kaut kā pārāk steidzīgi atbildēja.
– Jā, labi, mammu, cik tev gadu?
– Nē, Taņečka. Labāk sakārtosim tavu personīgo dzīvi,” viņa nopūtās.
…Un kad – ļoti ātri – visi sagatavošanās darbi palika aiz muguras un lidmašīna pacēlās no zemes, Jūlija Nikolajevna it kā nejauši jautāja:
– Tanjuša, kādu viesnīcu jūs mums rezervējāt?
– "Imperial".
– Par ko tu runā! – Jūlijas Nikolajevnas vaigi kļuva sarkani.
– Vai esat par viņu dzirdējuši? "Rotšilds palika tur, Štrauss, Mērija Pikforda," Taņa nejauši uzskaitīja.
"Tātad es biju labā kompānijā."
– Ko tu ar to domā – bija? – Meitene izbrīnīta skatījās uz māti.
– Arī es savulaik dzīvoju Karlovi Varos viesnīcā Imperial.
– Vai tu tur jau esi bijis? – Tatjana neticīgi jautāja.
– Iedomājies šo.
– Kad?
– Sen. Toreiz tev bija tikai viens gads. Tūrisma brauciens. No mana KB.
– Nu, mammu, tu dod! Es gribēju tevi pārsteigt. Es domāju: šī ir jūsu pirmā reize, kad dodaties uz ārzemēm,” ar zināmu aizvainojumu stāstīja mana meita.
"Tanya," māte stingri sacīja, "ticiet man: jūs mani ļoti pārsteidzāt." Un viņa mani ļoti iepriecināja.
Jūlijas Nikolajevnas acis kļuva sapņainas.
– Dievs, tas notiek! – viņa patētiski iesaucās. "Vai es varēju domāt… tad… ka kādreiz mana meita izaugs, pārvērtīsies par skaistuli un aizvedīs mani ārstēties uz ārzemēm – un uz to pašu grezno viesnīcu?!
Tad parādījās stjuarte. Viņa viņus – vienīgos biznesa klases pasažierus – apkalpoja ar šampanieti. Mamma uzmanīgi paņēma glāzi. Ar cieņu teica:
– Kristāls…
"Ak, biznesa klasē vienmēr tā ir," mana meita atmeta. Un viņa turpināja viņai pārmest: "Nē, mammu." Tev vajadzēja man uzreiz pateikt. Vai jūs vēlētos doties ar jums uz Šveici, Vāciju, pasaulē ir tik daudz vietu? Citādi sanāk galīgi stulbi. Apmeklējiet ārzemēs tikai divas reizes savā dzīvē, turklāt tajā pašā valstī un pat vienā viesnīcā!
"Ak, Tanja…" māte domīgi sacīja. – Bet kādas atmiņas man ir par šo vietu!
– Vai šī bija pirmā reize, kad tur redzējāt mazas pudelītes ar šampūnu? – Sadovņikova izsmejoši jautāja.
"Es tur redzēju pavisam citu dzīvi," Jūlija Nikolajevna atbildēja domīgi un nez kāpēc skumji.
8 nodaļa
Ilgu laiku. Karlovi Vari. Jūlija Sadovņikova
Džūlija nevarēja iedomāties, ka došanās uz ārzemēm viņu tik ļoti apdullina.
Pirms tam viņa gandrīz nešaubījās, ka dzīvo labākajā valstī pasaulē. Lieliski, spēcīgi. Aizbraucu uz Eiropu – par prieku grupas vadītājam – pārliecinātam skeptiķim. "Čehi, kabatas valsts, kā viņi var jūs pārsteigt?"
Galu galā viņa bija tā, kas bija visvairāk ieinteresēta. Julinas ideoloģiskais cietoksnis sabruka nekavējoties un neatgriezeniski. Bet Čehoslovākija ir tautas demokrātijas valsts. Kas tad notiek, kur (kā raksta padomju avīzes) valda kapitāls? Viss, kas ir saprātīgs Karlovi Varos, tika uzcelts pirms kara. Komunisti tikai pielāgoja sev buržuāziskos sasniegumus.
Vecās viesnīcas greznība – tā atradās kalnā, it kā peldot virs pilsētas – Jūliju pārsteidza. Pilsētas dakstiņu jumti, tīras ielas, līdz šim nezināmi ēdieni – pelmeņi, kroketes, ar sulu sūcoša jēra fileja – piepildīja manu sirdi ar sajūsmu. Un cik maksāja alus, ledusauksts čehu alus tveicīgās pudelēs, kas tika pasniegts pusdienās un vakariņās pilnīgi bez maksas? Un dārznieks, noguris, gudrs, glītā kombinezonā – viņš darbojās dārzā blakus viesnīcai pie nereāli skaistām rozēm? Viņš uztvēra viņas ieinteresēto skatienu, laipni pasmaidīja un pēkšņi uzdāvināja viņai ziedu:
– Tev, daiļā dāma!
“Ēdiens ir tik tāds. Un naktsmītnes ir vidējas,” kurnēja pieredzējušākie ekskursiju grupas dalībnieki. Bet Jūlija – viņai bija divdesmit pieci gadi, un viņa pirmo reizi mūžā bija devusies uz ārzemēm – bija laimīga kā bērns. Kā ieslodzītais, kas notiesāts uz nāvi un pēkšņi saņēmis brīvību.
“Jūlija, turi entuziasmu pie sevis,” viņu biedēja izsmalcinātie ceļabiedri. "Nepaies ilgs laiks, kad jūs tiksiet izmests no komjaunatnes."
Bet godīgi viņai! – Pirmo reizi mūžā es nedomāju par komjaunatni, morālo raksturu un to, ko viņi par viņu domās.
Savu lomu nospēlēja arī fakts, ka viņa tikko atgriezās no grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma. Veselu gadu es sēdēju mājās ar savu mazo meitu Tanju. Bērns ir kaprīzs, slimīgs – un turklāt neviens viņai nepalīdzēja. Vīra nebija, vecmāmiņa strādāja un dzīvoja citā pilsētā. Un es pat nedomāju par aukles nolīgšanu. Pirmkārt, tas ir dārgi, un pats galvenais, tas nav pieņemts. Tā kā jūs pati esat grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā, kāpēc pie velna? Visas ģimenes, kad piedzimst bērni, dzīvo vienādi: gads dzīvē pārsvītrots, pilns ar autiņbiksītēm,