Pēdējās trīs dienas. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pēdējās trīs dienas - Edgars Auziņš страница 8
![Pēdējās trīs dienas - Edgars Auziņš Pēdējās trīs dienas - Edgars Auziņš](/cover_pre1372854.jpg)
Sākumā, kad Jūlija to redzēja, viņa bija šausmās. Pilnīga bezatbildība! Antisanitāri apstākļi! Tomēr ieskatījos vērīgāk: jaunie ārzemnieki izskatījās veseli, vaigi bija sārti. Un galvenais, kas viņu pārsteidza: lai arī bērni ir mazi, viņi jau prot izklaidēties! Viņi šķiro automašīnas un lelles un vispār neprasa vecāku uzmanību. Kamēr viņas Tanja nevarēja spēlēt viena piecas minūtes, viņa sāka gausties un centās pievērst mātes uzmanību. Viņa ļāva man doties atvaļinājumā ar šausmīgu rēcienu, kamēr Jūlija iekāpa taksī, iekraudama koferi bagāžniekā, viņa pa atvērto logu dzirdēja nepārtrauktu skaļu raudu un vecmāmiņas apmulsušos vaimanas: “Nu, Taņečka, mīļā! Mamma drīz atgriezīsies!”
Visu ceļu uz Karlovi Vari ausīs skanēja viņas meitas skumja balss, un Jūlijai gandrīz nebija šaubu: rūpes par to, ka bērns viņu pārņems visu atvaļinājumu.
Viņa to aprija – tieši līdz brīdim, kad Džūlija ieelpoja vietējo dziedinošo gaisu. Es gāju pa mierīgām, bruģētām ielām. ES jutudaļa kopta, pabarota, plaukstoša valsts. Tūlīt visas sadzīves problēmas, mājas darbi un naudas trūkums sāka šķist nenozīmīgas un vieglprātīgas. Džūlija atcerējās savu meitu tikai pie cita bērnu veikala skatloga. Viņa ieraudzīja elegantu bērnu kleitu, drudžaini sāka prātot, vai viņa to var atļauties, un izmisīgi nožēloja, ka lepojas. Jums, tāpat kā citiem viltīgiem tūristiem, nevajadzētu ņemt līdzi pārdošanai Polet pulksteni un Zenit kameru.
Karlovi Vari ir neparasta pilsēta. Šeit viss, kā teica gids, bija pakļauts ārstēšanai. Centrā katram otrajam gājējam bija jānes krūze ūdenim. Tomēr Jūlijai nepatika minerālūdens (kam šeit tika piedēvētas absolūti brīnumainas īpašības). Skābs, smaržo pēc dzelzs. Sešpadsmitajā gadsimtā viņi, iespējams, rīkojās pareizi: tā vietā, lai dzertu ūdeni, viņi vienkārši sēdēja tajā.
Tomēr viņu grupai tika dots minimāls laiks, lai apmeklētu avotus un veiktu ārstēšanas procedūras. Priekšgalā, kā tajos laikos bija paredzēts, bijaapmeklējuma programma. Tikšanās ar Mozera stikla fabrikas strādniekiem, apmeklējot māju, kurā deviņpadsmitā gadsimta beigās dzīvoja Kārlis Markss…
– Ja mēs aizbēgsim? – Jūlija ar jaunu, pārsteidzošu paviršību jautāja savai istabas biedrenei.
"Pat nedomājiet: viņi pazudīs no pasaules," viņa nopūtās.
Tomēr augstākie spēki palīdzēja Yulechka.
Pēc pirmās ledusauksta alus krūzes viņai šausmīgi sāpēja kakls, pazuda balss, paaugstinājās temperatūra. Grupas vadītājs sākumā apsūdzēja viņu par simulatoru, bet pēc tam viņa tomēr sajuta Julinas pieri. Saraucot pieri, viņa aizvilka viņu pie vietējā ārsta, viņš vadīja tikšanos viesnīcā. Viņš diagnosticēja sāpes kaklā, bet neizteica gultas režīmu. Gluži pretēji, viņš pavēlēja: noteikti dodieties uz jaunuzcelto Gagarina galeriju trīs reizes dienā – no rīta, pusdienās un vakarā. Tur zem jumta (ārsts apliecināja) plūst pilnīgi unikāls karstais avots, kas spēj gandrīz acumirklī izārstēt iekaisušo kaklu.
– Ak, muļķības! Es labāk apgulšos un esatthrin "Es dzeršu," Yulechka atmeta apšaubāmo padomu.
Tomēr istabas biedrene, vecāka gadagājuma dāma, paraustīja plecus:
– Tu esi dīvains. Kāda jums iespēja – pa pilsētuviens Pastaigājies! Un tu gulēsi gultā.
Viņu grupa uzreiz pēc brokastīm tika iekrauta autobusā, saskaitīta un, vadītāja, ekskursijas vadītāja un neizpratnē, kuru visi uzskatīja par kuratoriem no VDK, uzmanīgi nogādātiPasākumi.
Džūlija tika atstāta pašplūsmā.
Protams, viņa nepalika gultā. Saģērbos un izgāju no viesnīcas. Lēnām devos cauri viesnīcas parkam līdz vagoniņam. Es devos lejā uz pilsētu pie avota. Ūdeni (kādreiz izrakstīja) godīgi dzēru maziem malciņiem, lai neizvemtu.
Un tad es bezmērķīgi klīdu pa draudzīgo, tīro pilsētiņu. Paskatījos uz mājām un garāmgājējiem. Pievērsiet īpašu uzmanību viņu tērpiem. Mēģināju izdomāt, kas uz plakātiem rakstīts čehu valodā (pagaidām esmu iemācījusies vienīgo vārdu – POZOR, krieviski tulkots – uzmanība). Es biju pārsteigts par viesnīcu majestātisko skaistumu. Īpašu iespaidu uz viņu atstāja milzīgā, grezni apšūtā, acīmredzami senatnīgā ēka. Tā aizņēma veselu teritoriju un nez kāpēc tika saukta par Maskavas viesnīcu..
Kakls, pārsteidzoši, aizgāja pirmās dienas vakarā (salīdzinot ar parasto auksto nedēļu).
Tomēr Jūlija, izgaršojusi neatkarību, vakariņās turpināja sēkt un klepot. Un vadītājs laipni deva atļauju: rīt turpināt ārstēšanas procedūras.
Kārtējais trošu vagoniņš, applaucams karstais ūdens no avota, nesteidzīga pastaiga…
Džūlija jutās lieliski pilsētas kalnu gaisā (vai tas bija brīvības gaiss?). Ar lielu prieku uztvēru uz sevi ieinteresētus vīriešu skatienus – un to izrādījās daudz! Turklāt gan cienījami kungi, gan jaunieši izskatījās šķībi. Nevis kā mājās. Tur, kad viņa, izspūrusi, ar ratiem steidzās uz klīniku vai piena virtuvi, kungi uz viņu skatījās tikai ar līdzjūtību. Rindās viņus sauca tikai par “sievieti” vai “pilsoni”, tas ir pilnīgs murgs!
Džūlija tur, Savienībā, gandrīz atkāpās no amata: viņas dzīve bija beigusies.
Un tad pēkšņi izrādījās, ka ārzemēs pat vecas sievietes ap septiņdesmit gadiem izskatās un uzvedas kā jaunas koķetes! Ko mēs varam teikt par viņu divdesmit piecu gadu vecumā!
Meitene labprāt iestājās šeit pieņemtajāspēle: iztaisnoja plecus, acumirklī apguva gaitu no gurna, maigi un noslēpumaini pasmaidīja, atbildot uz vīrieša skatienu.
Vienīgais sarūgtinājums bija tas, ka viņa bija ģērbusies, ne gluži slikti, bet daudz smagāka un garlaicīgāk nekā vietējie. Viņas uzvalks (vienīgais pieklājīgais) var būt pielāgots viņas figūrai, bet krāsa ir šausmīgi violeta. Un kurpes ir ar strupu purngalu, ar bieziem papēžiem, nemaz nav salīdzināmas ar elegantajām pumpām, ar kurām vicinās vietējās dāmas.
Ak, kaut es varētu atjaunināt savu garderobi un atgriezties mājās kā eiropeisks, izsmalcināts cilvēks!
Tomēr viņai bija tik maz naudas, ka Jūlija pat negāja uz veikaliem – lai neparādās kārdinājums. Es prasīju tikai Tanjas bērnu kleitu cenu, un manai mātei noteikti vajadzētu nopirkt ādas cimdus, lai upurētu savu atvaļinājumu un piekristu pieskatīt savu mazmeitu. Bet sev – nē, nē.
Bet dīvainā kārtā mājās, padomju valstī, Jūlija bija slavena ar savu spēcīgo raksturu. Ja es nolēmu kaut ko darīt, es vienmēr novedu to līdz galam. Es nevaru doties atvaļinājumā, kas nozīmē, ka es par to pat nesapņos. Man nav naudas gaļai no tirgus – es dzīvošu no “zilajiem putniem” (izdilis, saldētas vistas no veikala). Un te, lai arī cik sev solīju – nekādu veikalu! – un tomēr es iemaldījos vienā. Pašā buržuāzijas cietoksnī, antīkajā!
Pēkšņi žilbinoši tīrajā logā ieraudzīju melnu samta spilvenu. Viņai ir kaklarota. Jā ko! Īsts mākslas darbs, padomju juvelierizstrādājumu veikalos neko pat tuvu šim neesmu redzējusi. Centrā ir milzīgs smaragds.