Kaislīga izvēle vai līgava pēc pasūtījuma. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Kaislīga izvēle vai līgava pēc pasūtījuma - Edgars Auziņš страница 2
![Kaislīga izvēle vai līgava pēc pasūtījuma - Edgars Auziņš Kaislīga izvēle vai līgava pēc pasūtījuma - Edgars Auziņš](/cover_pre1373325.jpg)
Adelfs piegāja tuvāk un apskāva mani, viņa kakla lakats pieskārās ādai uz manas krūtīm. Skūpsts padziļinājās, mēs dedzīgi saspiedām viens otra lūpas, reizēm atraujāmies un glāstījām mēli. Adelfs mani apskāva arvien ciešāk, it kā gribētu mani paņemt. Jā, ņemiet to par sevi, dariet visu, ko vēlaties.
Es biju sajūsmā par šo. Dziļi sirdī es zināju, ka ir pienācis laiks apstāties, bet kā? Griba pazuda, kad Adelfs atrāvās; lūpas spīdēja, mati krita pār seju, elpa sildīja ādu.
Tagad bija iespējams pārtraukt, bet tad viņš piespieda plaukstu pie korsetes un sāka to kustināt. Vienkāršas darbības, bet tās saturēja pieprasījumu. Es viņus vēroju un nevarēju atrauties, gribēju noskaidrot, ko viņas cītīgi slēpj no meitenēm. Ļaujiet pieskarties kļūt pilnīgi aizliegtam, tad es jums teikšu pārtraukt.
Negaidīti ātri viņa roka slīdēja uz augšu. Likās, ka mani pirksti nejauši aizķēra izgriezuma malu un novilka to uz leju. Pilnīgi nevainīgi, bet bija laiks apstāties, ir pienācis laiks… Gaismas vēstneši, kur mēs varam atrast brīvību?
«Adelf,» es lūdzu, «pietiek…
«Nekas nenotiek,» viņš elpoja un noskūpstīja manu templi. Tad atkal, atkal… kaut kāda burvība. Karstas, nedaudz mitras lūpas, vēlamais augums un pirksti tik tuvu, bet tomēr pieļaujami. Jā, es būtu varējis to izdarīt nedaudz vairāk, bet man nebija vēlēšanās apstāties.
Atbrīvoties no Adelfa karstā apskāviena izrādījās neciešami grūti. Viņš visu saprata un neuzstāja, viņš tikai dziļi elpoja un skatījās, kā es atkāpos no durvīm. Raksts uz krekla un piespraudes mirdzēja kā kādreizējās maģijas uzplaiksnījumi, kurus es tik ļoti negribēju pamest.
2 nodaļa
Bija grūti atgriezties balles zālē. Gaisma, mūzika, dāmas svinīgās kleitās – pēc brīvības viss šķita ārkārtīgi primitīvi. Pamanīju, ka uzmanīgi iztaisnoju plecus un lēnām eju. Kaut kas ir mainījies, Adelfs noteikti pamodināja manī sievieti.
Dāmas neapmeklēja balles vienas, tāpēc aizbildnis nosūtīja man līdzi draugu – Kasjēnu Vesteru, advokātu, kurš nodrošināja vecāku gribas izpildi. Viņš pienāca pie manis, tiklīdz es izgāju zālē. Šeit ir Tumsas vēstnesis, jo tāda paša veida vīriešu tērpu dēļ es viņu nepamanīju laikus.
– Veronija? – Kasjena pievilka, skatoties uz mani.
Viņš bija labi audzināts un mani netraucēja ar pļāpāšanu. Un izskatīgs: tikpat vecs kā Adelfs, un arī ar brūniem matiem, tikai gandrīz melniem un pirksta garumā. Neskatoties uz to, viņam bija gaiši zilas acis, ko ierāmēja skaidra skropstu kontūra. Kasienā viss bija labi, izņemot rūpīgo izskatu. Jaunākā vecumā es to uztvertu kā līdzjūtību, bet nē, viņš skatījās ar neuzkrītošu ziņkāri. Un kāpēc vecāki viņu iecēla, lai viņš uzraudzītu viņu testamenta izpildi?
– Viss ir kārtībā? – Kasjēns jautāja un samiedza acis.
Likās, ka viņš precīzi zināja, kas notiek uz terases.
– Jā. Es tevi meklēju visu vakaru.
«Ir vēls,» Kasjēns ievilka, «Man tevi jāaizved uz pili.»
Uz ielas stāvēja pajūgs, kuru vilka četri zirgi. Sēžot tajā, es pasmaidīju – viss iekšā bija apšūts ar sarkanu samtu, un it kā mēs būtu iekrituši briesmoņa mutē. Es nekad nepamanīju. Tas viss ir Adelfs, kurš mani atgrieza bezrūpības un sajūsmas laikmetā.
– Es redzu, ka tev ir labs garastāvoklis? jautāja Kasjēns.
Viņš apsēdās pretī un nejauši atliecās sēdeklī. Uzmanību piesaistīja vājš smaids un ziņkārīgs skatiens. Pēdējais mani nekaitināja, kļuva vienkārši interesants. Es ilgi mēģināju atrisināt mīklu, bet sapratu tikai to, ka Kasjēns ir pievilcīgs. Ovāla seja, skaidra lūpu kontūra, deguns izskatījās tievs, bet tas tika zaudēts.
Secinājumus varēju izdarīt tikai pēc izskata – Kasjēns runāja maz. Esmu pārliecināts, ka šis noslēpumainais attēls piesaistīja daudzus, bet Adelfs nodarbināja manas domas.
«Vienmēr ir patīkami izkļūt no mājas,» es sacīju un novērsos.
Kasjēnai noteikti bija kaut kas aizdomas. Un lai kurš atzīst, ka nav par mani pieskatījis? Aizbildnis neieņēma augstus amatus, bet viņam piederēja zemes un bija bagātākais cilvēks pilsētā. Viņš bija draugs ar gubernatoru, policijas priekšnieku un tiesnesi… Kasjēns nesabojās attiecības ar viņu.
Logi bija pārklāti ar biezu audumu – ugunīgais drudzis nebija pilnībā izzudis. Nebija, no kā novērst uzmanību, atlika tikai domāt. Liktenis ar mani izspēlēja joku, nosēdinot mani pretī advokātam, kura padoms bija tik vajadzīgs. Bet es nevarēju atvērt Cassien, viņš droši vien nodotu šīs ziņas savam aizbildnim. Viņš tik un tā uzzinās, bet tagad bija par agru. Pagaidām lai viņš turpina sapņot, ka apprecēsimies.
Saslimuši, vecāki mani nosūtīja pie mana vienīgā radinieka, kaut arī ne ar asinīm, Reita Kemblera. Viņam jārūpējas par mani līdz kāzām, mana tēva bagātība būs mans pūrs. Kad visi nomira, es biju izpostīts un neuztraucos par to, ka mans aizbildnis pasludinās sevi par līgavaini. Skumjas man neļāva spriest, bet pēc tam šķita, ka tas nav slikti. Tikai daži cilvēki apprecējās mīlestības dēļ, bet es gaidīju laulību ar bagātu, nevis ļaunu vīrieti. Man pat šķita, ka aizbildnis ir iemīlējies – kāpēc viņam būtu vajadzīgs bārenītis ar pūru, kas bija maza daļa no viņa kapitāla?
Vēlāk izrādījās, ka mīlestības vietā bija kāds ļoti nejauks motīvs. Biju pateicīga par aprūpi, bet ar sevi nemaksāšu. Sirdsapziņa viņu nemocīja – aizbildnis gatavojās rīkoties zemiski.
Pilī šī sajūta kļuva intensīvāka. No ārpuses tas izskatījās romantisks: cita laikmeta akmens celtne, smaili torņi, platas kāpnes un augstas, divviru durvis. Pie apvāršņa bija redzamas cietokšņa mūra drupas. Tos šķērsoja augsti žoga stieņi, kas bija rupji izgatavoti, lai tie atbilstu konstrukcijai.
Sākumā man patika iekšā, bet bija neizturami vienmēr dzīvot tumsā. Aizbildnis cieta no uguns drudža, un tagad viņa acis neizturēja dienas gaismu. Šauru gaiteņu tīkls, zāles, tumsā pazuduši griesti, grumbuļainas sienas un tas viss krēslā. Un arī visuresošie portreti. Kadri ne vienmēr bija redzami, tāpēc likās, ka vienaldzīgas acis skatās no visām pusēm.
Man bija žēl aizbildņa, es domāju, ka Gaismas Vēstneši mūs savienoja, lai mēs varētu viens otru dziedināt. Bet viņš jutās lieliski melnā spoka izskatā.
Ceļā uz savu istabu es pagāju garām sava aizbildņa guļamistabai. Durvis vienmēr bija vaļā, sākumā likās, ka tas noticis kalpu neuzmanības dēļ. Naiva doma – neviens neuzdrošinājās elpot bez viņa piekrišanas. Durvis man bija vaļā.
Es pacēlu svārkus un lēnām ložņāju pa gaiteni zem apburto griestu blāvās gaismas. No portretiem uz mani raudzījās mirušo senču sejas, un no nedaudz atvērtajām durvīm