Kaislīga izvēle vai līgava pēc pasūtījuma. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Kaislīga izvēle vai līgava pēc pasūtījuma - Edgars Auziņš страница 8
![Kaislīga izvēle vai līgava pēc pasūtījuma - Edgars Auziņš Kaislīga izvēle vai līgava pēc pasūtījuma - Edgars Auziņš](/cover_pre1373325.jpg)
Pēkšņi parādījās gaismas josla, un es metos tai pretī. Aizbildnis paķēra kleitu, bija plaisa, mani atvilka… nē, viņš atlaida. Nebija nekādu domu, nebija arī baiļu, tikai izmisīga vēlme aizbēgt. Es piesteidzos pie loga un atkal dzirdēju aiz muguras stutējam. Laika ir maz, pasteidzies!
Man kaut kas trāpīja pa ceļiem, un notika avārija. Sāpes nebija biedējošas, bet es zaudēju līdzsvaru, istaba griezās, bija tikai gaisma, tikai logs un troksnis no aizmugures. Trieciens pret grīdu mani savaldīja. Es pastiepu roku un satvēru aizkaru.
«Veronija…» Klusa balss, kā lūgums.
Lai tumsas vēstneši viņu aizved. Notika kustība, un aizkars pavirzījās uz sāniem, riņķi dārdēja pret karnīzi – it kā tumsa kliedz, izšķīda zeltainos gaismas staros. Tas viņam trāpīja acīs, un aiz muguras atskanēja kliedziens.
Aizbildnis stāvēja blakus un aizsedza acis ar elkoni, kustinot otru roku gaisā. Viņš mani meklēja un smīnēja, dusmās ņurdēja un stutēja apkārt. Viņš ir akls, bet ne kurls – viņš dzirdēs, ja viņš rāpo prom, viņam vajag kaut ko izdomāt.
Es paskatījos apkārt. Mīksts paklājs, plīvojoši aizkari, lakādas kurpes, tik tuvu.
– Veronija-jā-jā! – aizbildnis rūca.
Ko darīt, ko, ko, ko?! Skatiens iekrita mazā galdiņā ar vienu kāju. Tas gulēja netālu, acīmredzot viņa to trāpīja tumsā. Es rāpos viņam pretī, mana kleita nodevīgi čaukstēja, un mans aizbildnis pagriezās pret mani.
Vai nu galds izrādījās viegls, vai bailes palīdzēja, bet man izdevās to pacelt un šūpoties. Sitiens atgādināja zibeni, kas izgāja cauri visam ķermenim. Tiklīdz jūs kaut ko smagi sitāt, parādījās bailes nodarīt pāri vai nogalināt, taču bija par vēlu.
Blāva kritiena skaņa, paša elpošana, galds nolidoja un gāzās uz sāniem. Visi. Klusums spieda ausis, un neko nevarēja saprast. Es gatavojos turpināt cīņu un skatījos uz melno, mirdzošo siluetu, līdz sapratu, ka tas ir mans aizbildnis. Viņš gulēja uz muguras un mierīgi elpoja, it kā nebūtu mani vienkārši satvēris un piespiedis pie krēsla.
Bija biedējoši kustēties un piesaistīt viņa uzmanību, ja nu viņš to viltotu? No istabas dziļuma bija dzirdama pulksteņa tikšķēšana, pagāja laiks, bet nekas nenotika. Tu nevari tā turpināt, tu nevari sēdēt, tu nevari palikt šajā gaismas aizmirstajā mājā.
Es drebēju un man bija grūtības piecelties un steigties pie durvīm. Atkal paklupu aiz tā paša galda – pēc piedzīvotā viss peldēja acu priekšā. Jau pie durvīm parādījās doma, ka aizbildnis pamodīsies un liks mani panākt… vai viņš pamostos? Gaismas vēstneši, ko es esmu izdarījis?
Asinis joprojām vārījās, apziņa pamodās un kļuva skaidrs, cik viss ir briesmīgi. Manā galvā parādījās nesakarīgs plāns, un es metos uz savu istabu. Tiklīdz tika atvērtas dubultās durvis, parādījās Šarvai seja.
«Skrien… skrien,» nebija ko elpot, un balss tika pārtraukta, «skrien, sūtiet kādu pēc ārsta Bērkla, ātri!»
Šarvaja paskatījās uz mani un pamirkšķināja acis. Es pielidoju pie viņas un pakratīju viņas plecus.
– Skriesim, ātri!
– Kas notika? – viņa bija nobijusies.
– Skrien, lai dakteris Bērkls iet ātrāk!
– Adelfs?.. Labi, tikai palaid mani vaļā.
Es tikko sapratu, ka neļāvu viņai aiziet. Šarvai bija tik apmulsusi, ka metās prom, neuzdodot jautājumus, un man bija jāatgriežas aizbildņa istabā. Nešķita, ka viņš jutās slikti – viņš izskatījās aizmidzis un nevainīgs. Es negribēju, viņš mani nobiedēja, gribēja izvarot, tad ņurdēja, sagrāba… Tas bija nelaimes gadījums, es negribēju.
Sirdsapziņas mokas nepārgāja, man nācās piespiest sevi novilkt šalli no aizbildņa. Viņa pirksti trīcēja, un ar grūtībām viņam izdevās savērpt lielu mezglu vidū un ievietot to mutē, un sasiet galus pakausī. Diez vai tas ir uzticams, bet tagad tas nevar būt labāks. Sasēju rokas ar citu kakla lakatu, ko paņēmu no skapja.
Pēc tam… nekas nenotika. Nebija domas pat apsēsties; svarīga bija aizbildņa elpošana. Vienmērīga ieelpošana, izelpa, aizkavēšanās brīdis, kura laikā krūtīs palika auksti, un atkal ieelpošana. Dzīvs, slavē gaismu. Ja nu viņš nepamostas un es kļūšu par slepkavu? Vai arī es esmu muļķis, kurš gaida, kad pamostos viņas bende?
Nebija laika izjūtas, bija tikai jautājumu un šaubu bezdibenis. Mana sirds gandrīz salūza, kad pieklauvēja pie durvīm, un no koridora atskanēja Adelfa balss – beidzot viņš palīdzēs! Es metos to atvērt un ievilku viņu istabā, aizcirtu durvis Šarvai sejā.
– Palīdziet, viņš nenāk pie prāta. Man liekas, ka iesitu viņam pa galvu… Nestāvi, dari kaut ko!
Nabaga puisis pārsteigts mirkšķināja acis, līdz ieraudzīja savu aizbildni guļam. Un atkal pagāja laiks, atkal mani žņaudza bailes, kamēr Adelfs noliecās pār viņu un atvēra plakstiņus, pagrieza galvu, skaitīja pulsu. Cik nepanesami ilgs laiks, un viņš steidzīgi kustējās, it kā viss būtu slikti, it kā grasītos pateikt kaut ko briesmīgu.
«Ne nopietni,» Adelfs domīgi sacīja, «sliktākajā gadījumā viņu mocīs vājums un galvassāpes, bet gandrīz nekas cits.» Es viņam iedošu zāles un viņš gulēs līdz rītam.
Es klausījos un jutu, ka spriedze pazūd. Tas viss izdevās, paldies Dievam, tagad pat gaiss vieglāk pārgāja plaušās. Panika rimās, mans ķermenis šķita mīksts, un es sabruku krēslā.
«Veronija,» Adelfs uzmanīgi sacīja, «kas notika?»
Viņš notupās man pretī un uzmanīgi ieskatījās man acīs. Pazīstamais līdzjūtīgais skatiens beidzot salauza manu gribu, un manas acis piepildījās ar asarām. Es gribēju siltumu un mierinājumu, kaut ko sirsnīgu, beidzot.
– Adelfs. «Es šņukstēju un metos viņam uz kakla, paslēpu seju samta frakā un runāju bez pārtraukuma. Man bija bail, ka tagad viņš aizies un atstās mani vienu. Taču Adelfs necentās atrauties un cieši apskāva viņu, maigi šūpojoties no vienas puses uz otru.
«Tā nav tava vaina,» viņš čukstēja un noskūpstīja manu templi.
Es negribēju raudāt, bet emociju bija pārāk daudz, lai paturētu sevī. Līdz ar bailēm mūsu spēki aizgāja, un kādu laiku mēs nekustējāmies, iegrimuši domās.
Adelfs piecēlās, izņēma no somas pulveri un izšķīdināja to vīna glāzē. Es to izdzēru, un neciešami rūgta garša padarīja galvu mazliet skaidrāku.
Kopā mēs pārcēlām aizbildni uz gultas un apsēdāmies uz malas, atkal apklusdami. Saule jau bija norietējusi, un istaba atkal iegrima tumsā.
– Atraisīt viņu? – ES jautāju.
Balss klusumā skanēja spocīgi, un tā kļuva gandrīz taustāma.
– Nav