Pūķa ēna. Princese. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pūķa ēna. Princese - Edgars Auziņš страница 16
![Pūķa ēna. Princese - Edgars Auziņš Pūķa ēna. Princese - Edgars Auziņš](/cover_pre1378193.jpg)
– Tāpēc, ka es nespļauju uz cilvēkiem. Šis… Tas ir nepiedienīgi,” es nomurmināju. "Tā es tiku audzināts."
–Jūs esat pārāk laipns. "Meitene pakratīja galvu un atskatījās pār plecu. "Labāk aizej, sargs skatās." Ja viņiem kaut kas ir aizdomas, viņi var pasludināt jūs par līdzdalībnieku. Viņi tevi mocīs, līdz tu visu atzīsies, un tad… Tad tu sēdēsi šeit, manā vietā. Šeit vienmēr kāds sēž…
– Uzgaidi. Varbūt tas vēl tikai veidojas? Lai notiek brīnums un tiksi atbrīvots!
Es gribēju kaut kā uzmundrināt meiteni, bet man nebija ne jausmas, ko viņi saka cilvēkiem šādā situācijā.
"Būtu jauki, ja būra durvju slēdzene pazustu, tad es varētu mierīgi izlīst un neviens mani nekad neatradīs," nelaimīgā sieviete skumji man uzsmaidīja un atskatījās pār plecu. – Ej prom! Nē, beidz! Kāds ir tavs vārds? Es nokļūšu Pūķa priekšteča pilī un pateikšos viņam par to, ka viņš man deva dažas minūtes, lai parunātos ar laipnu vīrieti, pirms es nomirstu.
"Amira," es iepazīstināju sevi.
– Skaists vārds…
– Un kā tevi sauc? – ES jautāju.
– Tam nav nozīmes. Lai tev veicas, Amira!
– Un tu. Ceru, ka brīnums neliks jums ilgi gaidīt…
Apsargs tiešām steidzās tikt pie mums un bija jau diezgan tuvu. Izskata labad paspiedu dūri līdzzinātājai, uz ko viņa zinoši pasmaidīja vienā lūpu kaktiņā, un steidzos savās darīšanās, nevēlēdamies konfliktēt ar vietējām tiesībsargājošajām iestādēm un nebeidzot domāt par ieslodzīto. .
Šai meitenei, protams, nepaveicās. Šķiet, ka šeit ir nikns inkvizīcija vai tās vietējais ekvivalents.
Un kas? Viņa man šķita skaista, un, iespējams, arī viņas puisis. Varbūt kāda kaimiņiene bija greizsirdīga par pāra laimi, tāpēc viņa par to meloja? Cik mūsu vēsturē ir bijuši tādi gadījumi, kad ļauno kaimiņu apmelošanas dēļ cilvēkiem tika sodīts ar nāvi? Es nedomāju, ka sabiedrība robežās ir strukturēta citādi.
Es mēģināju atcerēties, kas bija Nirfeats. Kafiza man par to stāstīja, bet tad es nolēmu, ka šī ir tautība, ar kuru vietējie iedzīvotāji ir naidīgi, taču tagad es sliecos domāt, ka nirfeats vienkārši ir citas ticības piekritēji. Kādreiz notika kristiešu vajāšanas, un pat paši kristieši organizēja krusta karus. Reliģija ir delikāts jautājums pat civilizētajā pasaulē. Un Reaches pasaule man nešķiet tik attīstīta.
Mēģināju atcerēties, ko vēstnesis teica, pasludinot spriedumu.
Bet viņš īsti neko neteica! Viņš vienkārši sabruka vārdos. Visu, kas bija svarīgs viņa runā, var viegli saīsināt līdz "palīdzība nirfeats", punkts. Un meitene tikko iemīlēja nereliģiozu vīrieti, kāpēc gan viņam par to nevajadzētu sodīt?
Tā es domāju, bet šeit, Kirfaronā, viņi domāja savādāk. Tāpēc man vajadzēja būt uzmanīgākam un nepakļauties vietējo izskatīgo vīriešu valdzinājumam, pretējā gadījumā arī viņi pēkšņi izrādītos nirfeats.
Es nervozi smējos, spilgti iztēlojoties, kā es skarbi jautāju potenciālajam pielūdzējam: "Vai tu tici Pūķim un viņa ēnai, jaunība?"
Uzreiz atradu krodziņu “Jautrā Arctic Fox”. Es tikko gāju pa ielu un divas mājas vēlāk ieraudzīju zīmi ar uzzīmētu atpazīstamu dzīvnieku, un tik smieklīgi! Es pat apstājos, skatoties uz man nezināma mākslinieka roku darbu.
Un bija ko redzēt!
Sniegbalta arktiska lapsa priekšautā stāvēja uz pakaļkājām un ar ilkņu muti sirsnīgi uzsmaidīja viesiem. Vienā ķepā viņš turēja lielu trauku, bet otrā koka krūzi, no kuras kaut kas izbira. Tajā pašā laikā arktiskajai lapsai izdevās izaicinoši uzpūst savu taisno, pieklājīgā izmēra pūkaino asti.
Es neesmu pārliecināts, vai zīmējums ir anatomiski pareizs. Maz ticams, ka īsta polārlapsa varētu tā pacelt asti un pat stāvot uz pakaļkājām. Bet mākslinieks “redzēja” tieši to, un kas es esmu, lai ar viņu strīdētos?
Izkārtne nedaudz pacēla garastāvokli, un es smaidot atvēru krodziņa durvis. Iekšā, kā jau gaidīju, skanēja jautra tautas mūzika. Telpa bija pilna ar apmeklētājiem pie rupji apcirstajiem koka galdiem. Tas smaržoja pēc ēdiena, nedaudz dūmu un daudz ķiploku un gaļas. Smiekli, lamāšanās, runāšana. Kāds pieprasīja serveri, kāds uzlika tostu – tas viss vienlaikus un viens otram pāri kliedzot.
Atklāti sakot, es mazliet apstulbu un apstājos, bet tad apņēmīgi devos uz bāra letes pusi, pareizāk sakot, pasūtīšanas laukumu, spriežot pēc ēdienu trauku un dzērienu krūzēm. Mana oža, ko pārņēma ēdiena smakas, un tukšais vēders, bez jebkādiem mājieniem, ieteica pēc iespējas ātrāk atrast Miranu.
– Lanka, pasteidzies! – kāds kliedza no virtuves, kuras durvis atradās tieši aiz izejas.
– Lanka, kur ir mūsu pasūtījums? – nāca no galdu malām.
– Nabaga Lanka. Viņi to saplosīs! – nomurmināju, un tad manī gandrīz ietriecās kāda tukla meitene.
Viņa bija gandrīz veselu galvu īsāka par mani, un divas biezas sarkanas bizes, kas bija saritinātas pie deniņiem, padarīja viņas seju platāku, nekā tā bija patiesībā. Uzgriezts deguns, biezas sarkanas uzacis un vasaras raibumi pabeidza attēlu, liekot man asociēties ar rūķi.
– Ak, viņi to noteikti saplēs! Viņi kļuva pilnīgi mežonīgi! “Meitene man uzsmaidīja un mēģināja ložņāt uz kases pusi, bet es satvēru viņas roku.
– Pastāsti man, kur atrast… niera Mirana? – atcerējos pieklājīgo uzrunu augstāk stāvošajiem.
– PVO? Njeru?! – Meitene aizdomīgi savilkās grimasē, it kā mēģinātu atcerēties kaut ko labi aizmirstu. Tad viņa iepleta acis un, rūpīgi nopētījusi mani no galvas līdz kājām, braši izlieka vienu uzaci. Viņa noteikti ir izdarījusi dažus secinājumus, jo viņa vērsās pie jums: "Vai jūs domājat, ka niers nāk uz mūsu iestādi?"
"Man nav ne jausmas," es godīgi atbildēju. "Man vienkārši vajag Miranu, kas šeit strādā." Pastāsti man, kur viņu atrast? – atkārtoju jautājumu, garīgi rājot sevi par kļūdu ar adresi.
Acīmredzot, niers, šis tomēr ir kāds foršāks par krodziņa īpašnieku.
– Ahh, tad tev vajag Miranku? – viesmīle saprata.
– Jā! – priecīgi pamāju ar galvu.
– Tātad viņa tur nav. Viņa pazuda uz piecām dienām. Viņa kādu dienu negāja uz darbu un viss, bet skapī, kur viņa dzīvoja, visas lietas pazuda. Viņa droši vien aizbēga.
– Bēdzis? – neizpratnē teicu.
Mani vakara plāni tika izjaukti ar kristāla šķindoņu. Tātad, kas mums tagad jādara?