Pūķa ēna. Princese. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pūķa ēna. Princese - Edgars Auziņš страница 6
![Pūķa ēna. Princese - Edgars Auziņš Pūķa ēna. Princese - Edgars Auziņš](/cover_pre1378193.jpg)
Atverot durvis, es sāku kratīt gultu, bet neatradu peles izkārnījumus. Viss bija vecs, bet ne tik vecs, lai es nevarētu aiz riebuma uz tā apgulties. Un tomēr vispirms es ieskatījos lādē, kur atklāju absolūti pārsteidzošas lietas, it kā no vēsturiskas rekonstrukcijas. Lai gan es nespētu atbildēt uz jautājumu, kuram laikmetam viņi pieder. Bet paldies arī par raupjo kreklu, kas izskatījās nevalkāts. Es to uzvilku pirmais, uzreiz sajutos kā cilvēks. Bez apakšveļas ir nedaudz neērti, bet tagad jūs varat iziet pie cilvēkiem bez plika dibena.
Krūtīs bija arī citas lietas. Kaut kāda veste ar garām malām, apvilkta ar kažokādu, siltas bikses, vēl viena sega un stulba cepure. Bet es tos neuzvilku. Turklāt būdā kļuva manāmi siltāks, un es ar šausmīgu spēku vilku gulēt. Cīnoties ar miegainību, knapi sagaidīju, kad ūdens uzvārīsies, tad pārcēlu katlu uz pašu plīts malu, kur karstums nebija tik intensīvs. Viņa ielēja nedaudz verdoša ūdens iespiestā dzelzs krūzē un, to izskalojusi, tikai tad ielēja sev tēju.
Nolikusi krūzi uz krūtīm blakus gultai, viņa ar kājām pakāpās zem segas. Ar apdullušu skatienu vērojot, kā aiz loga kļūst tumšs, lēnām malkoju karsto un negaidīti garšīgo tēju, prātojot, ko darīt tālāk.
Domas kļuva viskozas, apmulsušas, nejauši lēkājot apkārt. Vienu es noteikti zināju, ka es necelšos. Es nevaru piecelties…
Pēdējais, par ko es domāju, ieslīgstot slapjā miegā kā purvā: vārds! Kā mani sauc?
– Nu, Miroslava, vai tev būs kaut kas garšīgs? – Gudrais Puisis iesaucās gandrīz ausī, kliedzot pāri naktsklubā skanošajai mūzikai.
"Mani sauc Amira, tu idiots!" ES tev teicu! – es viņam uzkliedzu.
Es ienīstu, kad cilvēki jauc manu vārdu!
Man nepatika gudrais puisis no pirmā acu uzmetiena. Puisis kaitināja ar savu apsēstību un stulbajiem jokiem. Man arī nepatika viņa smaržas. Slikta dūša līdz nelabumam! Sliktais ieradums uzreiz uzliet sev virsū pusi pudeles visu tikai pasliktināja.
"Tad nepierādi sevi kā Miru," Gudrais Puisis man diezgan loģiski pārmeta un mēģināja mani apskaut, bet es viņam atmetu roku.
Pretī sēdošais Ruslans mūs vēroja ar noslēpumainu aci. Balts pieguļošs T-krekls viņam apbrīnojami piestāvēja, izceļot visas viņa ideālās figūras priekšrocības, tāpat kā vienkāršie klasiskie džinsi. Šķita, ka viņš nemaz neklausījās Neko, kurš kaut ko runāja viņam ausī, braukdams ar rādītājpirkstu pa iespaidīgo bicepu.
Cik viņš ir lielisks!
Nopūšoties uzmetu greizsirdīgu skatienu uz bruneti, kas viņam pieķērās. Viņas smailais bobs un milzīgās brūnās acis lika viņai izskatīties kā japāņu multfilmu varonei, kuras viņa tik ļoti dievināja. Un es domāju, kāpēc puišiem bieži patīk šādas meitenes?
Es nelīdzinājos Neko. Augstāks, stiprāks. Ar gariem, līdz viduklim brūniem matiem, kas paši par sevi nedaudz lokās un ar kuriem ļoti lepojos.
– Princi, turi kokteili! – Svetka, kas bija atgriezusies no bāra, novērsa mani. Viņa iedūra manās rokās vienkāršu dzērienu, vienu no tiem, kas tika pasniegti šajā lauku iestādē, un nogūlās uz dīvāna man blakus. – Padomā tikai, Karpas jau ir pacēlušas kādu cāli. Viņi krāpjas,” viņa ķiķināja, skatoties uz deju grīdu.
– Mirka, kāpēc Princis? – Gudrais Puisis jautāja otrā ausī. – Vai tu esi Kņazeva vai kā?
Es atrāvos, raustīdamies. Viņa jautājums radās miera mirklī. Čivināšana tikko bija pārgājusi uz lēnu, un viņš mani apmulsināja ar savu kliedzienu. Bet viņa jautājumu dzirdēja visi pie mūsu galda.
"Tā kā viena no vārda Amira nozīmēm ir princese," Ruslans atbildēja manā vietā, un viņa samtainā balss un ciešais, uzmanīgais skatiens man pārņēma drebuļus.
– Kāds princim ar to sakars? – Gudrais Puisis tumši sarauca pieri.
Blonds un mīļš, manai gaumei viņš nemaz neatbilst, lai gan meitenēm patika. Tiesa, tiklīdz viņš pavēra muti, interesentu skaits strauji pietuvojās nullei.
– Gudrs puisis, kāds tu esi stulbs! – Svetka iesaucās un, noliecusies pār mani, iecirta blondīnei pa pakausi.
– Viņa pati tāda ir! – viņš atcirta.
Kaut kur virs galvas izcēlās kaut kas līdzīgs kautiņam.
– Viņi zvanīja!
Noliecusies, es piecēlos un pārcēlos uz pretējo dīvānu pa kreisi no Ruslana. Es sēdēju diezgan tuvu, un tagad mūsu augšstilbi saskārās, un arī mūsu rokas. Mana sirds uzreiz sāka sisties straujāk.
Svetka pārstāja cīnīties ar Stjopku, un pēc viņas skatiena es joprojām nevarēju saprast, vai viņa priecājas, ka es aizgāju vai nē? Kamēr es par to domāju, Svetka, it kā nekas nebūtu noticis, piegāja puisim tuvāk un pat ļāvās apskaut. Tiesa, ar to cīņa nebeidzās, jo Gudrais Puisis viņu uzreiz satvēra un sāka kutināt.
Ruslans ar plaukstu paberzēja pieri un paskatījās uz mani no rokas apakšas. Nevarēdama to izturēt, es viņam uzsmaidīju. Sēdēt šādi, pieskaroties viņa augšstilbam, bija aizraujoši. Varbūt būtu vērts doties prom, bet es negribu…
Turklāt es joprojām pilnībā nesaprotu, vai viņš ir kopā ar Neko vai nē. Un tieši uz jautājumu, vai viņi satiekas, kaķu meitene atbildēja noraidoši. Un, ja tā, mēs pieņemsim, ka viņai un man ir vienādas iespējas iekarot viņa sirdi. Es nopietni nolēmu doties uzbrukumā. Tikai nedaudz vēlāk…
– Nu, kā ar kaut ko garšīgu? – Gudrais Puisis noliecās pār galdu.
Uz brīdi atspiedis dūri, viņš mums parādīja dažas tabletes.
– Ņem to prom! – Rus īsi pavēlēja.
Vienu reizi Stjopka ar viņu nestrīdējās, viņš tikai nopūtās un piecēlās un kaut kur devās. Svetka paskatījās uz viņu ar sarūgtinātu skatienu un, paķērusi savu kokteili, gandrīz visu uzreiz izsūca to pa salmiem.
Kādu iemeslu dēļ tūlīt pēc tam es nokļuvu mūsu kotedžas, ko mēs kopā īrējām, lieveņa. Ruslans nostājās man pretī, skatījās man acīs, liekot manai sirdij pārspēt pukstēt. Un tad pēkšņi viņš pieliecās uz skūpstu. Es piegāju viņam pretī, vēlēdamās uzlikt plaukstas uz viņa krūtīm, bet mani sagaidīja tikai tukšums. Nebija vairs ne Ruslana, ne lieveņa, un visapkārt virpuļoja sniegs, lai kur tu skatītos.
– Ruslans? Rus! Kur tu esi?
Atmiņas krita pār mani kā daudzu tonnu smaga lavīna, atgriežot katru nodzīvoto sekundi. Es atcerējos mūsu trako freeride un tā bēdīgo beigas. Un Ruslana, kas brauca kaut kur aiz manis. Un pat mana atzīšanās, pirms es šeit nokļuvu…
Kā viņam iet? Kā ar viņu? Vai viņš ir dzīvs?