Pusnakts akadēmija. Dzimis pusnaktī. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pusnakts akadēmija. Dzimis pusnaktī - Edgars Auziņš страница
![Pusnakts akadēmija. Dzimis pusnaktī - Edgars Auziņš Pusnakts akadēmija. Dzimis pusnaktī - Edgars Auziņš](/cover_pre1379273.jpg)
1. nodaļa. Pēdējā bēgšana
Likās, ka vēls vakars visu ap mani bija aptvēris kā biezs kokons otrpus logam. Un parka aleja, kas sākas no lielajiem metāla vārtiem un iet līdz pat šīs rāpojošās pils lievenim ar smailiem torņiem; un strūklaka ar akmens gargoilu, kas, šķiet, mani izsmēja, smalki kustoties, tiklīdz es sāku novērsties no loga; un reti soliņi, kurus neviens neaizņem šajā vēlajā vai agrajā stundā.
Bet tas viss vienkārši nevarēja notikt!
Tieši pirms divdesmit minūtēm dienas gaismā mēs ar mammu iegājām Ešvūlas pilsētas bibliotēkā, taču it kā bijām no tās izgājuši nakts tumsā. Augsto kaltas dzelzs lampu kairinošā gaisma ļāva ieraudzīt pavisam citu garu ielu ar seniem Viktorijas laika namiem modernu, tikko pārbūvētu rindu māju vietā.
Šķiet, ka šīs ēkas šeit ir nokļuvušas nejauši. Šķita, ka tie nāk no cita laikmeta. Taču jau pēc pāris minūšu gājiena līdz Pusnakts akadēmijas vārtiem sapratu, ka mēs ar mammu esam nākuši no cita laikmeta. Pat, iespējams, no citas pasaules. Jo mūsu pasaulē ar grebtu koku apgriezti rati jau sen nav izmantoti paredzētajam mērķim. Jā, tādus es redzēju tikai fotogrāfijās internetā, kad skolā rakstīju kārtējo garlaicīgo vēstures referātu.
Ievērības cienīgs bija arī satikto garāmgājēju apģērbs. Sava veida kodolu maisījums starp modernitāti un viduslaikiem. Es savā džinsa kombinezonā un baltās kedas, kas pieskaņojās mana T-krekla krāsai, izskatījos vismaz dīvaini uz sieviešu fona līdz zemei garās kleitās vai uz dāmām, kuras izvēlējās apspīlētas ādas bikses, augstos zābakus, melnu korseti un vienkāršs lietusmētelis ar dziļu kapuci vēlai pastaigai.
Man likās, ka es vienkārši sapņoju! Bet es noteikti negulēju. Viņa stāvēja drūmi aptumšotajā akadēmijas otrā stāva gaitenī. Man pretī bija logs, un pa kreisi bija vienas no masīvajām durvīm. Aiz tā atradās šīs izglītības iestādes vadītāja kabinets.
Mēģinot izolēt kaut ko svarīgu, viņa nekaunīgi noklausījās sarunu ar māti. Godīgi sakot, es mēģināju iegūt informāciju citā veidā, bet mana māte vienmēr izvairījās no neērtiem jautājumiem, un biežāk viņa vienkārši klusēja vai dusmīga, uzreiz pārvēršot tēmu par kaut ko aktuālu: nekārtība manā istabā, sliktas atzīmes skolā vai manas nedienas. diēta.
Patiesībā skola beidzās pagājušajā gadā. Es pati iemācījos uzkopt telpas, kurās dzīvoju. Un es pārgāju uz pareizu uzturu ar dārzeņu, ogu, garšaugu un augļu pārpilnību. Bet viņa joprojām neatbildēja uz maniem jautājumiem.
Precīzāk, uz to pašu jautājumu.
– Pelisejas kundze, es jums jautāju. "Esi iecietīgs," sacīja mana māte. Pirmo reizi no viņas dzirdēju tik maigu toni. "Es lūdzu jūs reģistrēt Salliju Midnighter akadēmijā."
"Aletra, vai tu esi pilnīgi traka?" Ir gada vidus, kur es viņu pierakstīšu?!
Otrā balss man šķita smaga, spēcīga, barga. Es vēl nebiju redzējusi, kā izskatās šīs izglītības iestādes direktore, bet jau iztēlojos tādu kā dzelzs lēdiju, kuras skatienā nemitīgi jūt pa galvu. Šādi cilvēki varētu vienlīdz vadīt vai nu kādu lielu universitāti, vai veselu armijas korpusu.
"Pelisejas kundze, bet jūs zināt visu," mātes balsī tagad bija skaidri redzama spītība.
Starp citu, es to mantoju no viņas, lai gan viņa visbiežāk noliedza šo faktu.
Birojā valdīja klusums. Vienu brīdi pat nodomāju, ka tās ir manas dzirdes problēmas, kas sākušās, bet bez izglītības iestādes vadītāja kabineta aiz durvīm atradās arī neliela sekretāres telpa. Dzirdēju, kā sekretāre izmisīgi sit pa taustiņiem, it kā viņa rakstītu tieši zem manas auss.
Atskanēja smaga nopūta. Tas acīmredzami nepiederēja manai mātei.
"Es tevi brīdināju, Aletra." Es mēģināju jūs atrunāt tieši šajā birojā, bet jūs nevēlējāties mani dzirdēt.
– ES atceros.
Mammas balss tagad bija tik tikko dzirdama, un man vienkārši gribējās iebrukt viņās un kliegt: “Par ko viņi brīdināja? No kā jūs atturēja? – bet es turpināju stāvēt tajā pašā vietā, praktiski piespiežot muguru pie sienas.
Skatiens turpināja atgriezties pie loga. Tā bija pusapaļa, nedaudz iegarena, ar rāmi no melnkoka. Pašā augšā bija drūms vitrāžas logs: pilnas malas mēness meta draudīgu ēnu, un priekšplānā ar izplestiem tintes spārniem šķita, ka lidinājās sikspārnis.
Es satvēru savu atspulgu stiklā. Tumši brūni mati, daļēji sasprausti viņas pakausī, plūda uz viņas pleciem uz krūtīm. Zilās acis šķita neparasti izbiedētas, tik plaši atvērtas, ka ēnās bija redzamas izteiksmīgās kuplo skropstu līnijas.
Viņa nervozi sakoda lūpas, paslēpdama rokas aiz muguras. Salikusi pirkstus slēdzenē, viņa nedaudz atstūma šo konstrukciju no sienas un atkal pievienojās tai, mēģinot sadzirdēt kaut ko citu.
Un saruna birojā turpinājās. Mana sirds sažņaudzās, tiklīdz atskanēja manas mātes atzīšanās:
– Pirms astoņpadsmit gadiem man šķita, ka varu tikt galā ar jebko, ar jebkurām grūtībām. Bet tagad, nobriedusi, saprotu, cik naiva toreiz biju. Jo vecāka Sallija kļuva, jo neatlaidīgāk mūs vajāja. Viņš…
Sirds pukstēja strauji un strauji. Pulss bija kā bungu sitiens ausīs. Es gribēju, lai mamma turpina. Beidzot es atmetu vismaz dažus vārdus par to, kurš tieši viņu ir vajājis visu manu dzīvi; kuru dēļ mums nācās pārcelties divas reizes gadā vai pat biežāk, atstājot aiz sevis gandrīz visu, kas mums tikai sāka būt.
Tavas lūpas ir sausas, pirksti savilkti dūrēs…
"Es vienkārši vairs nevaru to izdarīt, Pelisay kundze." "Es esmu ļoti nogurusi," mana māte sūdzējās, un es sarūgtināta izdvesu.
Bet nākamajā sekundē viņa atkal pievilka sevi ar visu ķermeni.
– Vai varam runāt atklāti? – pēkšņi jautāja akadēmijas direktors.
Es biju uz robežas, lai negraciozi pieliktu ausi tieši pret masīvajām, smagajām nomelnējušā koka durvīm. Tomēr gaitenī neviens neparādījās – tas bija tukšs un kluss, kā morgā, bet es baidījos, ka sekretāre izlems iziet gaitenī par kādu ļoti svarīgu lietu, un te es stāvēju, manas ausis vaļā.
"Mēs varam," pārliecināti atbildēja vecāks un pēkšņi piebilda: "Sally nav spēju."
– Kā viņš nevar? Pavisam nekas? – Pelisejas kundze apmulsusi sacīja, it kā šis fakts viņu būtu pārsteidzis daudz vairāk nekā mūsu parādīšanās uz viņas akadēmijas sliekšņa.
"Nē," mana māte skaidri atbildēja.
Taču šķita, ka kundze viņai neticēja. Un tas patiesībā ir pareizi.
– Nav jutīgas dzirdes? Nav asas redzes? Nav ātruma? Veiklība? Spēks? – viņa uzskaitīja, katru nākamo vārdu izrunādama skaļāk. – Pavisam nekas?
– Pavisam.
Midnighter Academy direktore, spriežot pēc viņas toņa, bija pārsteigta:
"Tad kā jūs vēlaties, lai jūsu meita šeit mācītos?" Ko viņa iemācīsies, ja viņai nav pat ne miņas no spējām?
Nav nekā sliktāka par gaidīšanu. Izteiksmīgās pauzes laikā mana sirds trīs reizes paspēja sist pret krūtīm.
"Madame Pelisay, es nelūdzu, lai jūs iemācītu viņai būt pusnaktniekam."