Pusnakts akadēmija. Dzimis pusnaktī. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pusnakts akadēmija. Dzimis pusnaktī - Edgars Auziņš страница 3
![Pusnakts akadēmija. Dzimis pusnaktī - Edgars Auziņš Pusnakts akadēmija. Dzimis pusnaktī - Edgars Auziņš](/cover_pre1379273.jpg)
Es nezināju, kurš daudzus gadus tik maniakāli vajā manu māti. Es nezināju, ko viņam no mums vajadzēja. Taču pirms trim dienām viņš atkal parādījās, lai gan pēdējo pusgadu laimīgi dzīvojām bez viņa klātbūtnes. Brīnišķīgā pilsētiņā Šepvela, kur visi kaimiņi uz ielas viens otru pazina.
Mēs īrējām nelielu divu guļamistabu dzīvokli vecās piecstāvu ēkas otrajā stāvā. Naktīs caur plānajiem griestiem bija dzirdami augšstāvā dzīvojošā kaimiņa soļi, un aiz sienas naktī nepārtraukti tika ieslēgts ūdens. Bet tajā visā bija zināms komforts. It kā mēs neesam vieni visā pasaulē, kas tikai apstiprinājās, tiklīdz kāds no mums izgāja no dzīvokļa.
Šepvelā bija ierasts sveicināt kaimiņus un vienmēr uzzināt, kā viņiem klājas. Pāri ielai dzīvojoša padzīvojusi sieviete lūdza mani aiziet uz veikalu, bet kaimiņš lejā vienmēr pacienāja ar konfektēm, kuras es ik reizi izmetu miskastē divas mājas tālāk.
Man patika saldumi, bet nevarēju atļauties neko pieņemt no svešiniekiem.
Patiesībā es jau grasījos iziet no mājas, kad caur spraugu starp biezajiem aizkariem un logu ieraudzīju pie mūsu ieejas piebraucam melnu džipu. Tas nebija novietots stāvvietā, darbojās motors, lukturi arī, bet, pat gribot, nebūtu bijis iespējams redzēt, kurš slēpjas iekšā.
Mašīna izrādījās visapkārt cieši notonēta.
"Mammu…" es klusi saucu, vispirms pagriežot skaļāk televizora skaļumu gandrīz līdz maksimumam.
Ieņēmusi manu vietu, viņa arī nekustināja aizkarus, bet tiklīdz ieraudzīja džipu, ātri parāva mani aiz rokas, vilkdama prom no loga. Nākamos soļus zināju jau iepriekš, katru posmu pārdzīvojot daudzas, daudzas reizes.
Lai ko mēs tajā brīdī darījām, tiklīdz parādījās draudi, nometām pilnīgi visu. Vecāks paņēma tikai klēpjdatoru un somu bēgšanas gadījumā, bet es paņēmu e-lasītāju un mugursomu. Mantas, pārtika, ūdens – minimālais komplekts bija pieejams katrā iepriekš sagatavotajā mašīnā. Nu, mamma nēsāja līdzi naudu un dokumentus, labprātāk glabājot tos tuvāk rokām.
Uzvelc apmetņus, uzvelk kapuces. Mēs pat neatradām laiku, lai aizslēgtu durvis. Viņi vai nu kāpa ārā pa logu, vai nokāpa pa kāpnēm, ja pie ieejas bija otra izeja.
Parasti katrā mājas pusē bija novietotas iepriekš nomātas automašīnas. Protams, finansiālā izteiksmē šāda pārapdrošināšana maksāja lielu summu, taču ne reizi vien tā nāca palīgā un paglāba mūs no tūlītējas tikšanās ar vajātāju.
– Mammu, varbūt tā ir tikai kāda cita mašīna? Vai kāds no kaimiņiem vai viesiem ieradās pie kāda? – jautāju, apsēžoties priekšējā sēdeklī un piesprādzējoties. – Varbūt šis maniaks jau sen par mums ir aizmirsis, vai ne? Un viņš dzīvo savu kluso maniakālo dzīvi kaut kur klusā vietā.
– Neesi stulba, Sallij! – viņa bargi teica, strauji atkāpjoties un pagriežot stūri.
Iepriekš biju domājusi, ka mans vecāks vienkārši ir slims. Jo vecāks es kļuvu, jo mazāk ticēju neredzamajam vajātājam, kurš nekad mūs nepanāca. Turklāt mana māte gandrīz neko neteica par savu bērnību un jaunību.
Kā būtu, ja viņa tos pavadītu kādā patvērumā? Varbūt visus šos gadus viņai bija vajadzīgas īpašas zāles, kvalificētu speciālistu palīdzība, un es gadu no gada bez prāta turpināju atbalstīt viņas slimību?
"Mammu, varbūt mums vajadzētu vienkārši apstāties un uzzināt, kas viņam vai viņai no mums vajadzīgs?" Tajā pašā laikā mēs sapratīsim, ja kāds mums sekos…” es uzmanīgi ieteicu, cenšoties izsekot viņas emocijām.
Koncentrēts, pārliecināts, drūms. Viņa neizskatījās pēc garīgi slima.
– Nekad! – viņa nočukstēja, ne sliktāk par čūsku, ar neticamu spēku ieķērusies pie stūres, līdz tā nočīkstēja. – Vai tu dzirdi? Nekad neuzdrošinies par to pat domāt!
Gribēju vēl ko teikt, bet atpakaļskata spogulī pamanīju to pašu melno džipu. Tieši to pašu, jo kārtīgi paskatījos skaitļus, vispirms mēģinot koncentrēties un vismaz kaut ko saskatīt cauri nokrāsai. Mašīna pārliecinoši palielināja ātrumu un draudēja panākt mūsu mašīnu, taču mamma nepadevās. Viņa nospieda gāzes pedāli līdz grīdai, izbraucot uz piepilsētas šosejas, abās pusēs iegrimusi zaļos laukos, elektrības torņos un augstos kokos.
Tur automašīna gandrīz nemanāmi steidzās lielā ātrumā pa līdzenu ceļu. Bet arī džipam ceļš bija vieglāks. Viņš praktiski elpoja mūsu bagāžniekā.
– Mammu, trenējies! – es iekliedzos, dzirdot pieaugošo ekspresis rūkoņu, kas steidzas pa dzelzceļu.
Priekšā pie pārejas lēnām nolaidās barjera, kas kalpoja kā barjeras ierīce. Luksofors histēriski mirgoja ar aizliedzošo gaismu. Vilciena vadītājs, izmantojot taifonu, atskanēja skaņas signālu.
– Māte!
Viņa neatbildēja, neko neteica. Kādā brīdī uz sekundes daļu pat nodomāju, ka šīs ir beigas. Ka es visus astoņpadsmit gadus pavadīju aizliegumos, lai šādi stulbi nomirtu, bēgot no briesmoņa, kuru pats savām acīm nebiju redzējis…
Man pat nepietika drosmes aizvērt acis.
Mūsu automašīnai izdevās izlidot cauri sliedēm tikai dažas sekundes pirms sadursmes ar vilcienu, pilnībā nojaucot barjeru no abām pusēm. Tajā brīdī es vispār neelpoju. Un likās, ka mana sirds apstājās.
Es izmisīgi gribēju pieķerties mammai pie rokas, bet lieliski sapratu, ka varu viņai tikai traucēt. Pēc piedzīvotā pēdējā lieta, ko es gribēju, bija mūs nogalināt.
Skatoties atpakaļskata spogulī, starp vilciena steidzīgajiem vagoniem, redzēju tikai melna džipa ēnu, kas bija spiests apstāties. Kad nogriezāmies krustojumā, viņš mums vairs nesekoja, bet es joprojām neuzdrošinājos neko teikt.
Māte apstājās tikai tad, kad nobraucām no ceļa mežā taisni uz ezera pusi, kopā ar mašīnu pazūdot aiz koku blīvā zaļuma. Un tur viņas nervi padevās. Aizsegusi seju ar rokām, viņa gandrīz nogulēja vairākas minūtes, atspiedusies uz stūres.
"Mammu…" Es gribēju atvainoties par neuzticību.
Bet viņa asi izdvesa, iztaisnojās un mani pārtrauca:
"Sally, tas vairs nevar turpināties." Mums tevi jāslēpj, lai viņš nevarētu pie tevis tikt. Es zvēru, ka es negribēju tevi iesaistīt šajā situācijā. Es nedomāju, ka tu savus pirmos astoņpadsmit gadus pavadīsi bēgot. Es gribēju tev parastu dzīvi, kādu man kādreiz bija. – Ar plaukstu noglāstījusi manu vaigu, viņa caur asarām pasmaidīja. "Kamēr jūs esat blakus, es nevaru ar viņu tikt galā, jo es nekad sev nepiedošu, ja pakļaušu tevi briesmām."
– Mammu, tu runā mīklas. "Es neko nesaprotu," es atzinu, bet manās acīs kā plīvurs bija asaras.
Atkal skaļi izelpojot, it kā būtu ieguvusi apņēmību, viņa iedarbināja mašīnu.