Pusnakts akadēmija. Dzimis pusnaktī. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pusnakts akadēmija. Dzimis pusnaktī - Edgars Auziņš страница 6
![Pusnakts akadēmija. Dzimis pusnaktī - Edgars Auziņš Pusnakts akadēmija. Dzimis pusnaktī - Edgars Auziņš](/cover_pre1379273.jpg)
Bet es netaisījos nomierināties!
"Mans uzvārds ir Eveseja," viņa dusmīgi sacīja.
"Ne šeit, Salaman," sieviete stingri iebilda. – Pusnaktnieku akadēmijā jūs esat reģistrēts kā Pūķis – no tēva puses.
Kratot galvu, lai tiktu vaļā no jautājuma, kas uzreiz radās manās domās par otro vecāku, kuru nekad nebiju redzējusi, atgriezos pie galvenās tēmas. Es centos neskatīties uz nevēlamo mūsu sarunas liecinieku. Mana balss bija stingra un pauda apņēmību:
"Madame Pelisey, es nevēlos šeit palikt." Un kas man jādara akadēmijā?
Skolas direktors maigi pasmaidīja. Viņas skatiens liecināja par piekāpšanos, it kā viņa jau iepriekš zinātu, ka mana reakcija būs tieši šāda.
"Manā akadēmijā tu iemācīsies sadzīvot ar to, kurš sēž tevī, mans dārgais." Katrā no pusnaktī dzimušajiem dzīvo Tumšā puse, tā sauktā senču dāvana. Tava mamma teica, ka tavas spējas vēl nav izpaudušās, tāpēc šīs izglītības iestādes sienās tev tās būs jāatrod un jāierobežo.
"Man nav dāvanu," es sausi teicu, pat nemelojot.
Neparastas spējas bija, jā, bet dāvanas nebija.
– Un mums vēl tas ir jānoskaidro, Salaman. Ak, es aizmirsu iepazīstināt sevi. Tā tas notiek, kad steidzies,” smaidot saprata sieviete. – Madame Nošlija Pelisay. Laipni lūdzam Midnighter akadēmijā.
3. nodaļa. Tālie senči
Mēs ar gidu laternu gaismā kopā ar kundzi izgājām ārā no akadēmijas galvenās ēkas. Nokāpjot uz pirmo stāvu, es uzzināju, ka manas lietas tiks atnestas tieši man atvēlētajā istabā. Bet ne mamma. Mani vecāki izvēlējās mani neredzēt pirms aizbraukšanas, kas bija neticami aizvainojoši. Bet viņa nosūtīja zīmīti ar Pelisejas kundzes starpniecību.
Tomēr neko jaunu tajā neizlasīju. Aletra Evesey solīja man rakstīt reizi nedēļā un lūdza, lai neesmu spītīgs, uzsverot, ka mana klātbūtne šajā akadēmijā bija labākais lēmums mums abiem. Tādā veidā viņa par mani neuztraucās, jo tagad es biju uzticamā aizsardzībā.
Bet viņa neņēma vērā, ka arī es neesmu bezdvēseles robots. Kur man likt savu sajūsmu? Kā atbrīvoties no jaunām bailēm?
Nostājusies uz akadēmijas lieveņa, lai sagaidītu, kad Pelisejas kundze pazudīs aiz vārtiem, es pārliecinoši devos uz to pusi, pilnībā ignorējot gan nervus nežēlojošo gargoju, gan man norīkoto studentu.
Lai ko mamma teiktu, mums kopā būs drošāk. Es viņu pieskatīšu, un viņa par mani. Šis plāns nevainojami darbojās astoņpadsmit gadus.
Un tas ir elementāri: kurš dežurēs, kamēr mamma guļ? Kad es uzaugu, mēs pārmaiņus veicām šo pakalpojumu.
Nē, es lieliski sapratu, ka viņa ir nogurusi. Man arī nepatika nomadu dzīve. Sākumā likās interesanti: jaunas pilsētas, jauni cilvēki, priekšā tik daudz nezināmā. Bet pilnīgs konsekvences trūkums kaitina. Ikviens vēlas mājas, kur var atgriezties pēc ilgiem ceļojumiem un justies relaksēti un ērti.
– Čau, kur tu dosies? – brunete man uzsauca, tiklīdz es noskrēju lejā pa kāpnēm. – Pirmkursnieku kopmītnes atrodas otrā pusē.
"Ej pats uz turieni," es atcirtu, vienlaikus pastiepdams mēli pret kārtējo pārakmeņoto gargoilu. "Es netaisos palikt šeit tikai tāpēc, ka jūsu kundze tā teica."
"Tātad viņi jūs atveda šeit ar varu?"
"Viņi to atnesa," es spītīgi laboju, ejot apkārt puķu dobēm pa akmeņiem bruģēto taku.
– Man žēl.
Es pārsteigta paskatījos uz puisi, bet tikai uz mirkli. Viņa sejā bija patiesa nožēla.
"Cilvēki reti ierodas šeit pret savu gribu. Parasti nestabilas dāvanas dēļ.
– Man nav dāvanu! – atkārtoju melus.
"Jā, lai ko jūs teiktu," viņš samiernieciski teica. "Bet jūs joprojām nevarat izkļūt no vārtiem." Šim nolūkam jums ir nepieciešama caurlaide.
– Es varu iztikt bez piespēles. Jau turpiniet savu biznesu. Man noteikti nevajag spiegus.
Tikusi pie vārtiem, es tikai pamāju prom puisi, kurš atkal gribēja man kaut ko pateikt. Tā vietā viņa pieskārās vārtiem, plānojot vienkārši uzkāpt tiem pāri. Cerēju, ka mamma šajā pusē aizkavējusies vai vēl nav paspējusi aizbraukt no bibliotēkas, izkrāmējot savas nedaudzās mantas, citādi viņu atrast būs grūtāk.
Bet es to atradīšu. Jo kopā un tikai kopā mēs esam stipri.
Taču, tiklīdz ar otru roku satvēru metāla stieņus, mani pēkšņi izmeta no vārtiem. Tika uzmests, ka, piezemējoties uz zāles vai taciņas, noteikti būtu palikuši zilumi.
Bet man paveicās. Brunete mīkstināja manu kritienu. Pats. Notriekusi viņu, es atradu mūs puķu dobē ar ieveidotu zāli. Pagriezusies pret viņu, viņa to atrada.
"Es tev teicu: jums ir nepieciešama piespēle, lai izietu pa vārtiem," Nirels pacēla galvu.
Tajā pašā laikā viņš ar abām rokām turēja mani aiz vidukļa.
Atlikusi plaukstas uz viņa krūtīm, lai būtu pēc iespējas tālāk no viņa sejas, viņa paskatījās apkārt. Tas mūs krietni atsvieda atpakaļ – kādus trīsdesmit metrus. Interesanti, vai šeit kaut kur var dabūt kāpnes?
Manās domās ielauzās puiša balss:
– Es saprotu, ka tu tagad esi dusmīgs.
Es biju patiesi pārsteigts.
–Vai es esmu dusmīgs? Jā, esmu nikns. Mamma mani šeit atstāja, un viņa nonāca ellē.
"Viņai, iespējams, tam bija iemesli." Esmu pārliecināts, ka, ja viņa varētu, viņa tevi šeit nepamestu.
Atkal pievilcis mani sev klāt, viņš pēkšņi ritēja man līdzi. Tagad es gulēju uz zāles, kas mani samulsināja un samulsināja, jo viņa seja atkal bija nepieņemami tuvu, un viņš karājās pār mani, atbalstot ķermeņa svaru rokās.
– Tu viņu pat nepazīsti! – es biju sašutusi, plosīdamies zem viņa.
Lai atbrīvotos, viņam nācās apgriezties uz sāniem un ar pūlēm no spītības noraut vienu roku no zemes. Tas bija vienīgais veids, kā es varēju aizripot un piecelties kājās.
Pēc tam students piecēlās.
– Vai mēs varam dabūt kāpnes? Vai augstas kāpnes?
Uzmanīgi apslāpēt nez no kurienes radušos mulsumu, vērīgāk aplūkoju apkārtējo apkārtni. Meklēju starp puķu dobēm, zāli, soliem un krūmiem kaut ko, ko varētu izmantot, lai izveidotu pacelšanas torni. Soliņi šim nolūkam nebija piemēroti: to metāla kājas bija iestrādātas celiņos.
– Ļoti