Kalnu prinča līgava. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Kalnu prinča līgava - Edgars Auziņš страница 9
![Kalnu prinča līgava - Edgars Auziņš Kalnu prinča līgava - Edgars Auziņš](/cover_pre1379302.jpg)
Man likās, ka esmu ilgi staigājusi, un iezagās doma: kā ar meitenēm, varbūt viņas jau atnesušas vakariņas un meklē mani? No otras puses, viņi pateiks Voitam, princim vai šai dāmai… Teitanai, un varbūt viņi mani ieslēgs istabā? Nē, mums vispirms jāatrod Mateja vectēvs un viss jāizdomā.
Vēl viens lidojums lejup. Šķiet, ka sienas ir kļuvušas tumšākas un ir mazāk gaismas. Es jau sapratu, ka esmu izvēlējies nepareizo koridoru, bet nevarēju apstāties. Likās, ka kāds man zvana, lūdzot, lai es tieku līdz pašām beigām. Lejā, balto marmora sienu mežonīgajā aukstumā, bija vienas durvis. Rokturis bija klāts ar putekļu kārtu, un bija skaidrs, ka šeit neviens sen nebija bijis. Es to pagrūdu un nokļuvu milzīgā pamestā… darbnīcā? Jā, tā bija tieši darbnīca. Uz grīdas gulēja kalti un skarpeļi gravēšanai. Tur bija nepabeigta vāze no malahīta. Pusceļā palicis panelis ar oranžām dzintara lapeglēm un tirkīzzilais ezers… Tad bija veselas puķu dobes. Mēnessakmens ielejas lilijas, tirkīza sniegpulkstenītes, rubīna rozes, no dzintara gabaliņiem izgatavotas lilijas… Kas to visu izdarīja un kāpēc? Un kāpēc tagad to klāj putekļi kā sniegs? Pagāju garām aventurīna piparmētrai, kas izskatījās spilgtāka un košāka nekā siltumnīcā, izņemot to, ka tā nesmaržoja. Tālāk pie sienas cirsts rāmī stāvēja milzīgs spogulis, kas bija garāks par mani.
Ar slēptām bailēm es pārbraucu ar roku pa auksto virsmu, notīrot putekļus. No atspulga uz mani paskatījās kāda meitene. Melni mati sapīti garā bizē, smalki sejas vaibsti, zaļas acis, maigs smaids… skumji. Tas nav spogulis, es sapratu. Vienkārši stikls, tik biezs, ka tas mani nedaudz atspoguļo. Bet, ja paskatās cieši, meitene ir tur… nē, tā nevar būt. Tā nav kaut kāda maģija, pareizāk sakot, tā ir viņu sasodītā maģija. Viņa ir izgatavota no akmens. Kleita no malahīta, rokas un seja no simtiem mazu rozā kvarca gabaliņu, gaišas jašmas un citu akmeņu, mati no strūklas un hematīta. Viņas seju, rokas, acis un drēbes veidoja daudzi mazi fragmenti un kristāli, kuru krāsa bija ideāli saskaņota. Uz viņas plaukstas tas pats turmalīns mirdzēja rozā krāsā. Amālija?
Viņa bija no akmens, bet tracinoši īsta.
Un tagad es jutos ļoti auksti.
Aless Oldrihs
Pēc tirdziņa apmeklējuma savās rokās saburzīju ādas jostu, ko man uzdāvināja viens no amatniekiem ar reljefu cipariem – 242. Divsimt četrdesmit otrās ziemas kāzas. Josta ar cipariem ielidoja degošajā kamīnā.
– Ko tu esi izdarījis, princi? – Voits uzreiz ienāca. – Tu atkal dedzini dāvanas, vai ne? Kabatlakatiņš? Pīrāgs? Lai gan nē, ļaujiet man uzminēt… – Kravčijs nošņāca, – tas ir kaut kas no ādas. Droši vien josta.
Es reiz pieņēmu dekrētu un aizliedzu skaitīt ziemas pēc Kāzām; lika izmantot kopīgu kalendāru, kā kaimiņos Kathajā un Tamānijā, bet Alaūrijas Kalnu Firstistes iedzīvotāji tomēr rakstīja blakus vispārpieņemtajam gadam no akmens pasaules radīšanas, pašreizējām Ziemas kāzām, un neskaitīja vasaras, tāpat kā citas valstis, bet ziemas.
Kaut kur ap septītajām ziemas kāzām, atbildot uz maniem mēģinājumiem aizliegt visas nevajadzīgās svinības, izņemot pašus rituālus, meistars Matejs teica: “Atmet, Aleš,” un Stefs piebilda: “Cilvēkiem nerūp tavas jūtas, viņu labā. tie ir svētki."
Alaūrijai ir vajadzīgs princis, tūkstošiem parastu cilvēku vajadzīgs miers kalnos, un kam bija svarīgi, kas man vajadzīgs? Reiz man vajadzēja mīļoto meiteni un mīļāko akmens amatu. Sākumā es ar cerību gāju cauri Kāzu rituāliem un katru reizi mēģināju kaut ko mainīt, lauzt burvestību. Pēc neveiksmēm nāca dusmas, tad sāpes, kam sekoja aizkaitinājums un vienaldzība. Tagad paliek pazemība.
Trīs dienas gadā es no jauna izdzīvoju savas kāzas ar Amāliju, un tas ir kā staigāt pa galeriju, kurā tiek iemūžināti labākie dzīves mirkļi. Ej cauri, mīļi pasmaidi un dodies tālāk. Līdz nākamajam apmeklējumam atmiņā.
Pārējā laikā jums ir jābūt kopā ar Amāliju ļoti reizēm – svarīgās pieņemšanās un ballēs. Katejas un Tamānijas valdniekiem Alešs un Amālija ir mītisks pāris, nemirstīgi kalnu saimnieki.
No šīs pozīcijas ir ļoti ērti slēgt tirdzniecības līgumus, kā arī darboties kā galvotājs, slēdzot darījumus. Un vispār, plānot Firstistes attīstību ir daudz ērtāk, ja zini, ka nemirsi. Laikam tā man kļuva par sava veida spēli – ko es varu izveidot? Kādas pilsētas būvēt? Kādus dārzus jūs varat audzēt?
Alaūrijas siltumnīcas ir zināmas tālu aiz Firstistes robežām. Protams, mani puiši prot uzspiest ķiršus tieši īstajā datumā, lai uz svētkiem atnestu augļus nesošu koku podā. Tas nav jums, lai pasniegtu sukādes dzērvenes! Siera fabrikas un vīna dārzi no pakājes jau vairākās paaudzēs tiek uzskatīti par labākajiem. Ir leģendas par Alaūrijas celtniekiem, juvelieriem un akmens cirtējiem.
Bet reiz bija raktuves un maza pilsētiņa, kurā dzīvoja kāds sūdīgs princis, kurš iekasēja īri no kalnrūpniecības strādniekiem… starp kuriem bija vectēvs Matejs, Stefans un es.
Pilsēta paliek, raktuvju vietā tagad atrodas mana pils ar darbnīcām zem tās. Paplašinātās Firstistes galvaspilsēta tika uzcelta zemāk, pakājē, un tika nosaukta par Altea.
"Jums vajadzētu gatavoties galvaspilsētai, princi," sacīja Voits. – Es vēdināšu guļamistabu.
– Ne šodien, skaistais.
Neskatoties uz viņa augsto rangu, viņam nepatika, kad es viņu saucu pēc amata. Tagad viņš neko neteica, un kāds gan sakars no vārdiem, ja no kamīna joprojām plūst deguma smaka? Mans noskaņojums viņam ir skaidrs.
"Es maksāju, zirgs…"
"… un mežā," Voits man pabeidza.
– Jā, un uz mežu.
Mums vajadzētu apmeklēt meistaru Mateju un noskaidrot, kas pirmo reizi nogāja greizi divarpus simtiem identisku līgavu. Kāpēc šis manekens uzvedas tik ticami? Manas lūpas joprojām dega no viņas (viņas, nevis mana) skūpsta, un manu acu priekšā uz grīdas bija šņukstoša meitene.
… un turpat atmiņās – īstā Amālija, manējā. Kura varēja izplūst asarās par jebkuru sīkumu, piemēram, adatas dūrienu, bet nenolēja nevienu asaru, kad viņa mēģināja tikt galā ar lāstu.
Nē, kāzas ir beigušās, un nav jēgas atkal gremdēties šajās atmiņās. Tātad jūs atkal varat ieslīgt ciešanās un melanholijā.
Es vēlāk došos pie Mateja un tajā pašā laikā izteikšu ieteikumu Stefanam. Tagad man vajag nedaudz siltuma.
Apmetnis, zirgs un mežā.
Ceļš klīda starp tumšām un kailām lapeglēm, taču tā nebija pirmā reize, kad devos uz Orgenu – nelielu kalnos paslēptu ciematu, kur mājīgā īpašumā apmetās mana ragana Leisa Martic. Skaista, mierīga un neticami omulīga dāma. Reiz galvaspilsētā viņa piegāja pie manis pieņemšanā pēc Kāzām, viņa satvēra manu roku, pieskārās manas plaukstas turmalīnam un mierīgi teica:
"Zini,