Adrenalīns. Deivids Elliss
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Adrenalīns - Deivids Elliss страница 24
![Adrenalīns - Deivids Elliss Adrenalīns - Deivids Elliss](/cover_pre154339.jpg)
– Varbūt viņa mašīna atradās pārāk tuvu kādam citam transportlīdzeklim, – minēja Laitners, – un Lorenco nevarēja paspraukties garām.
– Vai arī viņš uzmanījās, – teica Torija. Es jautājoši palūkojos uz viņu. – Ja sieviete ir viena, tad pirms kāpšanas mašīnā vienmēr pārbauda, vai aizmugures sēdeklī neviena nav. Tāpēc viņa apiet tai apkārt un tikai tad sēžas pie stūres.
– Un Lorenco noteikti bija paranoiķis, – es sacīju. – Par to es galvoju.
Torija palocīja galvu un pavaicāja:
– Tātad tu uzskati, ka slepkava paredzēja šādu rīcību?
Es pievērsos Džoelam.
– Laitner? Kāpēc tu man esi vajadzīgs? Torija izrādās daudz noderīgāka! Tev taisnība, – es viņai teicu. – Banda izrēķinājusies ar savējo. Lorenco bija kaut ko nogrēkojies, un Kaparelli baidījās, ka viņš noslēgs darījumu ar varas iestādēm un izpļāpās bandas noslēpumus.
– Tu esi iesaistīts šajā lietā? Vareni. Tas ir daudz interesantāk par kvadrātvienādojumiem. – Torija rūpīgi nopētīja mani. – Lūk, kāpēc tu aizstāvi kriminālnoziedzniekus.
– Viņš dedzīgi tic Konstitūcijas pirmajiem desmit labojumiem, – Laitners paziņoja, – un nestrādā naudas dēļ. Un ar skaistām sievietēm viņš nesatiekas seksa dēļ.
Bija acīmredzams, ka Torija pievērš uzmanību daudzskaitļa formai.
– Tev vajadzētu iepazīties ar viņa partneri firmā, proti, ar Šonu, – Laitners turpināja. – Vēl viena daiļava, pret kuru ir tikai platoniska attieksme.
Džoels vienmēr aizmirst filtrēt savus runas plūdus. Vai kāds brīnums, ka neviena no viņa laulībām nav izdevusies?
Mēs atgriezāmies pie automobiļa.
– Laitner, – es iesāku, – neviens, kas dzimis pēc divdesmitā gadsimta sešdesmitajiem gadiem, vairs nelieto vārdu “daiļava”.
– Es esmu dzimis pēc sešdesmitajiem gadiem.
– Neilgi pēc.
– Taču sirdī es esmu bērns.
Torija papurināja galvu.
– Vai man te vispār jābūt? Jums nemaz nav vajadzīgas draudzenes. Jums patīk strīdēties vienam ar otru!
Nākamajā kvartālā mēs apstājāmies pie bāra, kas kā īpašo piedāvājumu reklamēja “Asiņaino Mēriju”. Mani tas vilināja, ja vien drīkstētu atteikties no tomātu sulas, selerijas kāta un citiem niekiem, kas sabojā vodku. Torija atvainojās un devās uz dāmu istabu, un Laitners steidza jūsmīgi paziņot:
– Man viņa patīk.
– Tu esi mans tēvs, vai?
– Ja es būtu tavs tēvs, tu izskatītos krietni labāk. – Godīgs iebildums. Laitners nocēla skotu viskija glāzi no letes un uzsita man pa roku. – Man šķita, ka tevi dzen tikai ziņkāre, nekas vairāk. Ja Lorenco ierodas pie tevis un pēc tam tiek nošauts, tev sagribas redzēt nozieguma vietu.
– Jā, es esmu ziņkārīgs.
– Un līdzi tu atved Toriju, tātad jāsecina, ka tu gribi atstāt uz viņu iespaidu. Vai gan citādi tu pārtrauktu ar viņu ieplānotās pusdienas un dotos uz nozieguma vietu?
– Tev taisnība, – es atbildēju. – Es patiešām mēģināju atstāt iespaidu.
– Muļķības. Muļķības! Vai tā būtu sagadīšanās? – Džoels pajautāja. – Divas šaušanas no mazkalibra ieroča, turklāt abos gadījumos attālums vidējs un rezultāts precīzs?
“Protams, viņam ir taisnība,” es domās atzinu. Es pacēlu vodkas glāzi, lai Džoels nejustos neērti, dzerdams viens.
– Tagad man jāsaprot, ko tas nozīmē, – es sacīju.
DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA
Tiesnesis Bērtrands Nešs pāri briļļu rāmjiem palūkojās uz mani tiesas zāles pirmajā rindā. Manas lietas izskatīšana vēl nebija sākta, bet viņš jau izvēlējās mani savas neapmierinātības izgāšanai.
– Štats pret Tomasu Stoleru, – klerks pasludināja.
Arī prokurore Vendija Kotovska savilka sejā sašutuma pilnu izteiksmi un pievienojās man pie katedras. Viņa pieskaņojās tiesnesim, jo zināja, kas Nešu tracina.
– Kolariča kungs, – tiesnesis nodimdināja, iekams es paguvu atvērt muti. – Tiesai šodien jāizskata divi lūgumi, un abos ir pausta jūsu vēlēšanās atkāpties no ierastās kārtības, ko es pieprasu no ikviena jurista šajā tiesas zālē. Mēs esam tikušies vairākkārt, lielākoties tajos laikos, kad vēl bijāt prokurors. Vai ne?
– Tā gan.
– Un kāds ir parastais sitiens vairumam cilvēku, kas iedomājas, ka uz viņiem neattiecas noteikums par trīsdesmit dienām?
– Ne tāds, kas varētu viņus ievest augstākajā līgā. – Es zināju, ka tiesnesis ir kaismīgs nacionālā izklaides veida līdzjutējs.
– Vai zemākajā, – viņš attrauca.
– Jūsu godība…
– Kolariča kungs, vai es nebrīdināju, ka pavēlo iesaistīšanos šajā lietā jūs nedrīkstēsiet izmantot, lai ar laika trūkumu aizbildinātu savu nesagatavotību prāvai?
“Apmēram tā bija,” es spriedu. “Strīdēties nav jēgas.”
– Tiesnesi…
– Ja šādu lūgumu iesniegtu jūsu priekštecis Čaildresa kungs, es pateiktu, ka šis liecinieks, šis… Roberts Hiltons pirms diviem mēnešiem demobilizēts no dienesta. Tātad Čaildresa kungs divus mēnešus varēja ar viņu sazināties un secināt, vai iegūs kādu būtisku informāciju. – Tiesnesis paliecās uz priekšu. – Vai jūs gribat man iegalvot, ka pret jums jāizrāda īpaša attieksme tikai tāpēc, ka diezgan vēlu iesaistījāties šajā lietā?
– Nē, – es atbildēju. Diskusijā ar šo tiesnesi panākt savu visvieglāk varēja tad, ja runā pēc iespējas maz un pacietīgi gaida, kamēr viņš beigs īgņoties. Kāds reiz izteicās, ka līdzīgā veidā vecāki izturas pret mazgadīgiem bērniem. Viņš grasījās pieņemt manu iesniegumu, tādēļ es nolēmu ļaut viņam izgāzt dusmas.
Nešs pavēcināja ar roku.
– Taču jūs sagatavojāt dokumentu, Kolariča kungs.
– Mans