Lõikepind. Gillian Flynn
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Lõikepind - Gillian Flynn страница 1
![Lõikepind - Gillian Flynn Lõikepind - Gillian Flynn](/cover_pre175584.jpg)
ESIMENE PEATÜKK
Mu sviiter oli uus, kärtspunane ja kole. Kaheteistkümnes mai, kuid temperatuur oli langenud kõvasti alla kümne ja pärast nelja päeva pluusiväel külmetamist olin ma ostnud endale suurest allahindlusest midagi soojemat, selle asemel et hakata tuulama kastidesse pakitud talveriietes. Chicago kevad.
Istusin oma kotiriidega üle löödud boksis ja põrnitsesin arvuti ekraani. Mu päeva lugu rääkis kurjuse lahjendatud variandist. Lõuna-Chicagos oli ema jätnud oma neli last vanuses kahest kuueni paari tuunikalavõileiva ja poole liitri piimaga koju luku taha. Üksinda kolmeks päevaks, nad olid seal toidu ja kakaga kaetud vaibal ringi siblinud nagu väike kanakari. Ema oli läinud veidikeseks piipu popsima ja nad lihtsalt ära unustanud. Mõnikord juhtub ka seda. Ei mingeid suitsuotsa põletusjälgi ega kinni kasvanud luumurde. Asjad lihtsalt lähevad käest ära. Ma nägin seda ema, kui ta oli kinni võetud: kahekümne kahe aastane Tammy Davis, blond ja paks, mõlemal põsel täiuslikult ringikujuline roosa ruužilaik nagu napsuklaasi põhi. Kujutasin elavalt ette, kuidas ta istub kulunud diivanil, narkopiibu metallots huulte vahel, ja puhub välja pahvaku suitsu. Tegelikkus taandub ja teadvus läheb uitama, eemale laste juurest, tagasi keskkooliaega, kus poisid olid veel huvitatud ja tema oli kõige ilusam läikiva musisuuga kolmeteistaastane, kes enne suudlemist kaneelipulka lutsutas.
Suur kõht. Ja lehk. Sigaretid ja seisnud kohv. Minu peatoimetaja, lugupeetud ja kurnatud Frank Curry, lohistamas jalgu oma koeranäoga pragunenud toasussides. Hambad tubakamahlas pruuniks ligunenud.
„Kui kaugel sa oma looga oled, lapsuke?” Mu laual vedeles hõbedase peaga knopka, terav ots ülespidi. Ta lükkas selle kerge liigutusega oma kollase pöidlaküüne alla.
„Praktiliselt valmis.” Valmis oli kaheksa sentimeetri jagu teksti. Oleks pidanud olema kakskümmend viis.
„Tubli. Löö ta risti, saada ära ja tule minu kabinetti.”
„Ma võin kohe tulla.”
„Löö risti, saada ära ja siis tule minu kabinetti.”
„Hästi. Kümme minutit.” Oleksin tahtnud oma knopka tagasi saada.
Ta loivas boksist välja. Tema lips rippus peaaegu kubemeni.
„Preaker?”
„Jah, Curry?”
„Löö ta risti.”
Frank Curry peab mind tossikeseks. Vist sellepärast, et ma olen naine. Või siis sellepärast, et ma olen tossike.
Curry kabinet asub kolmandal korrusel. Olen kindel, et teda valdab paanikasugemetega tusameel iga kord, kui pilk tabab aknast välja vaadates puutüve. Edukas peatoimetaja ei näe kunagi puutüve, ainult puulehti, kui ta silm kahekümnenda või kolmekümnenda korruse kabinetist välja vaadates üldse mingit puud seletab. Aga Daily Post, suuruselt neljas Chicago ajaleht, pagendatud eeslinna, peab leppima horisontaalse pinnalaotusega. Kolmest korrusest on küllalt, toimetus on sopistunud nagu amööb, silmapaistmatu vaibaparadiiside ja lambipoodide vahel. Kinnisvaraarendajast suurärimees ehitas selle eeslinna üles kolme tõhusa aastaga – 1961–1964 – ja andis sellele oma tütre nime, sest tüdrukuga juhtus kuu aega enne tööde lõpetamist tõsine ratsutamisõnnetus. Saagu nimeks Aurora Springs, käskis isa ja laskis ennast uhiuue linnasildi taustal pildistada. Pakkis seejärel oma perekonna kokku ja lahkus. Tütar, kes nüüd on üle viiekümne ja hea tervise juures, ainult käsivarred ajavad mõnikord veidike pinde, elab Floridas ja käib iga paari aasta tagant siin, et lasta ennast oma nime kandva linnasildi taustal pildistada, just nagu issi tookord.
Kirjutasin sellest tema viimatise külaskäigu ajal nupukese. Curry tegi mu nupukese maha, nii nagu ta teeb maha kõik pilguheidud inimeste argipäeva. Ta tõmbas mu teksti lugedes vanast Chambordist londi umbe ja lõhnas kabinetist väljudes vaarikate järele. Curry purjutab üsna käratult, aga sageli. Kuigi see pole põhjus, miks ta aken asub maale nii lähedal. Põhjus on selles, et tal lihtsalt ei vea.
Astusin kabinetti ja sulgesin ukse; ma poleks iial osanud arvata, et minu peatoimetaja kabinet võiks selline välja näha. Kus olid seinu katvad tammepaneelid ja poolenisti klaasist uks sildiga „Boss”, et algajad reporterid võiksid näha, kuidas me seal raevukalt sõnavabadust kaitseme? Curry kabinet on ilmetu kontor, samasugune nagu kõik ülejäänud ruumid selles hoones. Seal võiks sama hästi vaielda ajakirjanduse väärtushinnangute üle kui käia emakavähi proovi andmas. Ei mingit vahet.
„Räägi mulle midagi Wind Gapist.” Curry oli toetanud pastaka kirjutava otsa oma halliseguse habemetüüka vastu. Nägin juba vaimusilmas, kuidas see jätab halli sisse sinise täpi.
„See asub Missouri alumises otsas saapakontsa peal. Kiviviske kaugusel Tennesseest ja Arkansasest,” vastasin üksikasju mälust välja tirides. Curry tahtis, et tema reporterid teaksid peast kõiksugu andmeid, mida tema juhtus parasjagu oluliseks pidama: mitu mõrva pandi Chicagos toime eelmisel aastal; Cook County rahvastiku ülesehitus; või mingil arusaamatul põhjusel minu kodulinna ajalugu – teema, mida ma oleksin meelsasti vältinud. „Linn rajati juba enne kodusõda,” jätkasin. „Paikneb Mississippi kallastel, oli kunagi sadamalinn. Nüüdsel ajal on seal peamine majandusharu sigade tapmine. Elanikke kahe tuhande ringis. Vana raha ja rahvarämps.”
„Kumba hulka sina kuulud?”
„Mina olen rahvarämps. Ja vana raha järeltulija.” Muigasin. Tema kortsutas kulmu.
„No mis seal siis toimub, tont võtaks?”
Istusin vaikides ja koostasin mõttes nimekirja õnnetustest, mis oleksid võinud Wind Gapi tabada. See on üks neid linnu, mis katastroofe lausa ligi tõmbavad: bussiavarii või keeristorm. Plahvatus silohoidlas või väike laps kukkus kaevu. Olin ka natuke nördinud. Olin nimelt lootnud – nagu iga kord, kui Curry mu oma kabinetti kutsub –, et ta kiidab mind mõne mu artikli eest, edutab mu väärikama teema peale või koguni lükkab mu ette paberi, kuhu on kritseldatud lubadus mul ühe protsendi jagu palka tõsta; vaid selleks polnud ma teps mitte ette valmistatud, et peaksin rääkima talle Wind Gapi uudiseid.
„Su ema elab ikka veel seal, on ju, Preaker?”
„Ema. Ja kasuisa.” Ja poolõde, kes sündis minu gümnaasiumiajal, ta on mu jaoks nii ebatõeline, et tema nimi ei seisa mul kuidagi meeles. Amma. Ja siis veel Marian, alati ammulahkunud Marian.
„Pagana pihta, kas sa pole siis üldse nendega rääkinud?” Viimati jõulupühade ajal: jahe, viisakas telefonivestlus, kui olin võtnud julgust kolmest klaasist Bourboni viskist. Kuigi ma kartsin, et ema nina tabab mu hingeõhus alkoholi isegi läbi telefoni.
„Mitte just hiljuti.”
„Püha müristus, Preaker, võiksid ikka mõnikord uudiseid lugeda. Seal pandi vist mineva aasta augustis mõrv toime? Väike tüdruk kägistati ära?”
Noogutasin, nagu ma oleksin sellest kuulnud. Mis oli vale. Ainus, kellega ma Wind Gapis üldse veel vähegi sidet pidasin, oli mu ema, ja tema polnud seda maininud. Imelik.
„Nüüd on seal jälle üks kadunud. Minu meelest lõhnab sarimõrvari järele. Sõida sinna ja hangi mulle see lugu. Ja tee kähku. Homme hommikul pead kohapeal olema.”
Ei mõtlegi. „Meil on endal siin piisavalt koledaid lugusid, Curry.”
„Juu-juu, ja veel on meil kolm võistlevat lehte kaks korda suurema eelarve ja meeskonnaga.” Ta tõmbas käega läbi juuste, mis meenutasid seejärel narmalisi orasid. „Mul on kõrini sellest, kuidas meil pidevalt uudised nina alt ära napsatakse. Haistan siin võimalust avaldada midagi, mida teistel ei ole. Midagi põrutavat.”
Curry usub, et piisab ühest täiuslikult täppi läinud artiklist, kui meist