Tuhast linn. Surmav arsenal II. Cassandra Clare
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Tuhast linn. Surmav arsenal II - Cassandra Clare страница 10
![Tuhast linn. Surmav arsenal II - Cassandra Clare Tuhast linn. Surmav arsenal II - Cassandra Clare](/cover_pre182829.jpg)
„Ta pidas sind Valentine’i nuhiks?” Luke paistis olevat rabatud.
„Maryse’i mõttekäik on niisugune. Armastusest minu vastu usuvad tema ja Robert Valentine’i meelest iga mu sõna ning lahendus on üks: neil tuleb loobuda mind armastamast.”
„Armastust ei saa omatahtsi esile kutsuda ja minema saata.” Luke raputas pead. „See pole kraan, mida keerad kord lahti, kord kinni – iseäranis kehtib see vanemate puhul.”
„Nad ei ole ju tegelikult minu vanemad.”
„Vanemaarmastus ei võrsu ainuüksi veresugulusest. Nad on olnud sulle seitse aastat kõiges isa ja ema eest. Maryse on lihtsalt haavatud.”
„Haavatud?” Jace’i hääles kõlas umbusk. „Tema on haavatud?”
„Ära unusta, et ta armastas Valentine’i,” tuletas Luke talle meelde. „Nii nagu me kõik armastasime. Maryse sai kõvasti haiget ega taha, et poeg haavaks teda sama rängalt kui isa. Ta muretseb, et oled ehk neile valetanud. Et see inimene, kellena oled ennast kõik need aastad näidanud, oli lihtsalt trikk, osav rollimäng. Sa pead teda rahustama.”
Jace’i näol võitlesid teineteisega kangekaelsus ja jahmatus. „Maryse on täiskasvanu! Ta ei peaks ootama, et mina teda rahustaksin.”
„Jäta järele, Jace,” lausus Clary. „Sa ei saa nõuda, et kõik käituksid laitmatult. Ka täiskasvanud teevad vigu. Mine tagasi Instituuti ja räägi Maryse’iga mõistlikult. Ole mees.”
„Ma ei taha olla mees,” vastas Jace. „Tahan olla maailmavalu all kannatav teismeline, kes ei suuda seista silmitsi omaenda deemonitega ning elab oma frustratsiooni välja teiste peal.”
„Noh, see õnnestub sul igatahes suurepäraselt,” nentis Luke.
„Jace,” sekkus Clary kiiresti, kartes, et võib puhkeda sõnavahetus, „sa pead Instituuti tagasi minema. Mõtle Alecile ja Izzyle – mõtle sellele, mida võivad tunda nemad.”
„Küllap Maryse nuputab midagi välja, et neid rahustada. Võib-olla räägib neile, et olen põgenenud.”
„Nad ei usu seda,” vaidles Clary vastu. „Kui Isabelle mulle helistas, tundus ta olevat täitsa endast väljas.”
„Isabelle tundub alati olevat endast väljas,” vastas Jace, aga paistis, et tal on ikkagi hea meel. Noormees laskis end toolileenile seljakile. Lõual ja põsesarnadel olevad kriimud tõusid tema nahal esile nagu ebamäärase kujuga märgid. „Ma ei lähe tagasi kohta, kus mind ei usaldata. Ega ma enam kümneaastane ole, suudan ise enda eest hoolt kanda.”
Luke’i näolt võis välja lugeda, et ta kahtleb selles. „Kuhu sa lähed? Millest sa elad?”
Jace’i silmad pildusid välke. „Olen seitseteist aastat vana, sama hästi kui täiskasvanu. Igale täiskasvanud varjukütile on ette nähtud…”
„Igale täiskasvanule. Sina ei ole seda. Klaav ei maksa sulle palka, sest oled alles liiga noor, ning tõtt-öelda on Lightwoodid Seadusega kohustatud sinu eest hoolt kandma. Kui nemad seda ei tee, määratakse sulle teine eestkostja või…”
„Või mis?” Jace kargas toolist püsti. „Mind saadetakse Idrisesse orbudekodusse? Määritakse kaela mõnele perele, kellega ma pole kunagi kokku puutunud? Parem juba leian endale aastakeseks tööd maapealsete seas – elan nii nagu nemad…”
„See pole võimalik,” katkestas Clary teda. „Võid mind uskuda, Jace, mina olin üks nendest. Sa oled liiga noor pidamaks ametit, mis võiks sind huvitada. Ja mida sa õieti teha oskadki? Palgamõrtsukad on sinust enamasti vanemad. Pealegi on nad kurjategijad.”
„Ma pole mingi palgamõrtsukas.”
„Kui elaksid maapealsete hulgas,” sõnas Luke, „oleksid just nimelt see.”
Jace jäigastus ja tema huuled hakkasid tõmblema. Clary mõistis, et Luke oli tabanud hella kohta. „Sa ei saa aru,” ütles ta ning tema häälest kostis ühtäkki meeleheide. „Maryse tahab panna mind kinnitama, et vihkan Valentine’i, aga ma ei saa seda öelda.”
Jace tõstis pea. Lõuapärad tugevasti kokku surutud, vaatas ta Luke’ile otse silma, justkui ootaks, et vanem mees ütleb midagi naeruvääristavat või väljendab õudust. Eks olnud Luke’il ju lõppude lõpuks rohkem põhjust Valentine’i vihata kui kellelgi teisel.
„Ma tean,” vastas Luke. „Minagi armastasin teda kunagi.”
Jace hingas vihinal välja. See kõlas peaaegu nagu kergendusohe ning korraga Clary teadis: Jace polnudki tulnud siia tüli norima. Põhjus peitus selles, et ta tahtis kohtuda Luke’iga. Jace teadis, et Luke mõistab teda. Mitte kõik, mida noormees ette võttis, polnud pöörane ja enesehävituslik, tuletas ta endale meelde, kuigi selline mulje võis mõnikord jääda.
„Sinult ei saa nõuda, et salgaksid maha oma isa,” ütles Luke. „Isegi Maryse’i rahustamiseks ei pea sa ütlema, et vihkad Valentine’i. Tal tuleb seda mõista.”
Clary silmitses Jace’i teraselt, püüdes ära arvata, mis väljendub noormehe näos. See oli nagu raamat – kirjutatud võõras keeles, millest ta teadis ainult väheseid sõnu. „Kas Maryse ütles tõesti, et ei taha sind enam näha?” küsis ta. „Või andsid sina tema sõnadele niisuguse tähenduse ja lahkusid?”
„Ta ütles, et oleks ilmselt parem, kui leiaksin endale mõneks ajaks mujal koha, kus elada,” vastas Jace. „Ta ei öelnud, kuhu ma minema pean.”
„Kas andsid talle selleks võimaluse?” küsis Luke. „Olgu öeldud, et minu juures oled sa alati teretulnud ning võid jääda nii kauaks, kui tahad. Ära seda kunagi unusta.”
Clary kõht tõmbus krampi. Mõte, et Jace võiks viibida temaga ühes majas, alati sealsamas lähedal, tekitas temas ühtaegu joovastust ja hirmu.
„Tänan,” lausus Jace. Tema hääl ei väratanud, aga pilk läks otsekui iseenesest Claryle ja tüdruk nägi neis sedasama kohutavat emotsioonide sasipundart, mis valdas teda ennast. Oh seda Luke’i, mõtles ta. Kas ta ikka peab alati olema nii vastutulelik? Või nii pime?
„Aga,” jätkas Luke, „minu arvates pead sa praegu ikka Instituuti tagasi minema – vähemasti selleks, et rääkida Maryse’iga ja selgitada välja, milles asi õieti on. Tundub, nagu peituks seal midagi enamat, kui ta sulle tunnistas. Võib-olla koguni midagi enamat, kui sa üldse teada tahaksid.”
Jace rebis pilgu Clary omast lahti. „Olgu pealegi.” Tema hääl oli kare. „Aga ainult ühel tingimusel: üksi ma sinna ei lähe.”
„Ma tulen sinuga kaasa,” pakkus Clary kiiresti.
„Tean,” ütles Jace vaikselt. „Ma tahan, et sa tuleksid. Aga ma tahan, et Luke tuleks samuti.”
Luke näis ehmuvat. „Jace… Ma olen elanud siin viisteist aastat, ilma et oleksin jalga Instituuti tõstnud. Ma pole seal ainsatki korda käinud. Kahtlen, kas Maryse suhtub minusse paremini kui…”
„Palun,” sõnas Jace. Tema hääl oli kõlatu ja vaikne. Claryle tundus lausa kombeldav uhkus, mille noormees