Амаркорд (збірник). Наталка Сняданко
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Амаркорд (збірник) - Наталка Сняданко страница 51
![Амаркорд (збірник) - Наталка Сняданко Амаркорд (збірник) - Наталка Сняданко](/cover_pre62794.jpg)
На світі стільки різний чоловік…
Юра був непоганим хлопцем. Він належав до тих українців, які, розмовляючи російською, зберігають сильний український акцент, що дуже дивує, коли довідуєшся, що українську вони в кращому випадку тільки розуміють. Він просив розмовляти з ним українською, намагаючись зробити мені приємність, завжди розраховувався за мене в кнайпах, ресторанах чи кінотеатрах, що в західному світі – річ доволі рідкісна, пропускав мене вперед при вході і подавав руку при виході з міського транспорту, знову ігноруючи емансиповане оточення. Усе це імпонувало, як і його намагання заповнити наші зустрічі насиченою культурною програмою. Ми з'їздили разом до Страсбурґа, побували на Тітізеє, збиралися навіть до Парижа. Розмовляючи зі мною про Довлатова, Бітова, Аксьонова, Астаф'єва і Міхалкова, він називав їх «нашими», а переходячи на Ліну Костенко, Івана Драча, Ігора Калинця, Валерія Шевчука чи Сергія Параджанова, обережно окреслював їх «вашими» і тактовно з'ясовував, чи правда, що «у вас, у Львові» всі «навіть удома» розмовляють між собою по-українськи, а малих дітей зовсім не вчать російської.
Про прочитані книжки він висловлювався досить лаконічно: «Мнє панравілась». Або: «Мнє нє панравілась».
Коли я питала чому, він відповідав: «Умниє люді а таком нє распрастраняюцца».
Він постійно намагався створити довкола себе атмосферу таємничості. Запрошуючи мене кудись, він спочатку питав, чи маю я час сьогодні з ним зустрітися. Якщо я не заперечувала, то він продовжував:
– Тагда я хачу свадіть тєбя в адно мєста.
На запитання, в яке саме, незмінно відповідав:
– Там пасмотрім.
Він часто задавав мені питання на зразок:
– А што ти думаєш а палітікє Гарбачева?
Або:
– Как ти думаєш, ані закроют Чєрнобиль насавсєм ілі так і аставят?
Якщо ж я питала, що він сам думає з цього приводу, то чула у відповідь незмінне:
– Гм, ета майо лічнає мнєніє. Нє стану аб етам распрастранятса.
Мене, відверто кажучи, мало цікавило, що думає Юра з приводу інфляції в Україні чи нової політики німецького уряду. Я намагалася розпитати його про його власні смаки, звички, плани на майбутнє чи історії з минулого. Але незмінно чула у відповідь:
– Умниє люді разгаварівают а болєє інтересних вєщах.
Цікаво, звідки йому було так добре відомо, про що розмовляють і про що не розмовляють «умниє люді»?
Коли я розповідала йому про Берто, він намагався вдавати скептика:
– Нє вєрю я в такую дабрадєтєль. Ілі он странний,