Аптекарка. Ингрид Нолль
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Аптекарка - Ингрид Нолль страница 5
![Аптекарка - Ингрид Нолль Аптекарка - Ингрид Нолль](/cover_pre647793.jpg)
Сказати правду, то була гарна пора. Я поклялася собі, що не буду ані годувати Левіна, ані поїти, ані заколисувати, ані прасувати його сорочки чи навіть більше – друкувати для нього на комп’ютері. А втім, він таки порався біля мого авто, вмонтував туди дві колонки й майже нову автомагнітолу, коли йшов додому, то прихоплював із собою сміття або ж приносив котові залишки риби зі свого улюбленого кафе «Нордзее», де їдять навстоячки. Тож я не могла бути аж настільки безсердечною і не смажити худющому хлопчині стейк із цибулею: в університетській їдальні рідко коли бувало нормальне м’ясо. Проявляючи турботу, я мила ванну та купувала шкарпетки й спідню білизну, щоб після своїх трав’яних ванн він завжди мав під боком чистий одяг.
Над власною дисертацією я фактично не працювала. Левін мене від цього відмовляв, адже вважав титул доктора для аптекарки непотрібним. Я намагалася йому донести, що в аптеці я більшою чи меншою мірою працювала продавчинею (зі знанням комп’ютера), натомість здобувши кваліфікацію, мала б можливість обійняти посаду в фармакологічній промисловості або ж займатися дослідженнями.
– Де заробляють найбільше? – запитував він.
– Мабуть, в індустрії. Ну і, звісно ж, у власній аптеці. Та найбільше задоволення я отримувала від науково-дослідної діяльності, особливо у токсикологічному секторі.
З тактичних міркувань я замовчала те, чим би найбільше хотіла займатися насправді.
Кожні три тижні мені випадало нічне чергування; Левін у такі ночі залюбки мене провідував і просив, щоб я йому пояснювала, чим саме займаюся.
– Насправді це не так уже й цікаво, – сказала я. – В аптеці мого дідуся за вказівкою лікаря змішували багато різних складників, натомість тут я можу виконувати такі доручення хіба що від кількох дерматологів.
Це дивно, але з дідусевого фонду мені у спадок перейшли лише кілька пляшечок та ступок, саму ж аптеку продали. Левін хотів побачити успадковані мною предмети; я досі злюся на те, що мені не дісталася по смерті діда його колекція тростин для ходіння. У його часи чоловіки ще не носили портфелів чи валіз, тож руки були вільні для тростини та парасольки. Сьогодні колекціонери полюють за цінними старовинними тростинами, натомість колись мій дідусь, мабуть, віддав їх своїм клієнтам за безцінь. У нього була лікарська тростина з обвитою довкола змією, витесаною зі слонової кістки, тростина для походу в оперний театр із трояндового дерева та емалі, тростини з ебенового дерева та з рогу з ручками зі срібла, бронзи, черепахи та перламутру. Я досі пам’ятаю тримачі у подобі голови дракона чи лева, які страшенно притягували мене малу, пам’ятаю і шпагу, яка ховалася в тростину, і навіть тростину-меч. Мій тато все продав.
Я зняла з полички для капелюхів в одежній шафі красиві коричневі скляні пляшечки з підписаними від руки етикетками.
– Подаруй