Troonide mäng. I ja II raamat. George R. R. Martin
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Troonide mäng. I ja II raamat - George R. R. Martin страница 3
![Troonide mäng. I ja II raamat - George R. R. Martin Troonide mäng. I ja II raamat - George R. R. Martin](/cover_pre711156.jpg)
Suur vahipuu seisis kohe mäeharjal, nagu Will juba teadis; selle alumised oksad olid maapinnast vaid jala kõrgusel. Will lipsas nende alla, kõhuli lumme ja porri, ja vaatas alla tühjale lagendikule.
Tal jäi süda rinnus seisma. Hetkeks ei julgenud ta hingata. Kuupaiste valgustas lagendikku, tuhka lõkkeasemel, lumega kaetud naaldonni, suurt kivirahnu, väikest pooleldi jäätunud oja. Kõik oli täpselt nii nagu paari tunni eest.
Nad olid kadunud. Kõik surnukehad olid kadunud.
„Jumalad!” kuulis ta enda tagant. Mõõk sähvas ühte oksa, kui ser Way-mar Royce mäeharjale jõudis. Ta jäi vahipuu kõrvale seisma, mõõk käes, mantel tõusvas tuules taga lehvimas, tähtede taustal uhkelt esile joonistudes, kõigile näha.
„Heitke maha!” sosistas Will ägedalt. „Siin on midagi nihu.”
Royce jäi paigale. Ta vaatas alla tühjale lagendikule ja naeris. „Sinu surnud mehed on vist laagri ümber kolinud, Will.”
Willil oli hääl kurku kinni jäänud. Ta otsis tulutult sõnu. See polnud võimalik. Tema pilk libises üle hüljatud laagriplatsi edasi-tagasi ja peatus kirvel. Suur kahe teraga sõjakirves lebas puutumatult sealsamas, kus ta oli seda viimati näinud. Väärtuslik relv…
„Tõuse püsti, Will,” käsutas ser Waymar. „Siin pole kedagi. Ma ei luba sul põõsa all redutada.”
Will kuuletus vastumeelselt.
Ser Waymar silmitses teda varjamatu pahakspanuga. „Ma ei kavatse oma esimeselt retkelt tühjade kätega Musta Kantsi naasta. Me leiame need mehed üles.” Ta vaatas ringi. „Roni puu otsa. Ja tee kähku. Vaata, kas lõket pole näha.”
Will pöördus sõnatult. Vastu vaielda polnud mõtet. Tuul valjenes. See lõikas temast otse läbi. Ta läks võlvja rohekashalli vahipuu juurde ja hakkas ronima. Varsti kleepusid tema käed vaigust ja ta kadus okaste varju. Hirm täitis ta sisikonda nagu seedimatu söök. Ta palvetas sosinal nimetute metsajumalate poole ja tõmbas oma vestu tupest välja ning võttis selle hammaste vahele, et mõlemad käed ronimiseks vabaks jätta. Külma raua maitse suus tõstis ta enesetunnet.
All hõikas noor ülik järsku: „Kes seal on?” Will kuulis tema hääles ebakindlust. Ta katkestas ronimise, ta kuulas, ta jälgis.
Mets vastas: lehtede sahin, oja jäine vool, lumekaku kauge huige.
Ebalased ei teinud häältki.
Will märkas silmanurgast liikumist. Läbi metsa liuglesid kahvatud kogud. Ta pööras pead ja märkas pimeduses valget varju. Hetk hiljem oli see kadunud. Oksad õõtsusid kergelt tuule käes, kraapides üksteist oma puiste sõrmedega. Will avas suu hoiatushõikeks ja tundus, nagu oleksid sõnad talle kurku kinni külmunud. Võib-olla ta eksis. Võib-olla oli see vaid mõni lind, peegeldus lumel, mingi kuuvalguse mäng. Mida ta siis õieti näinud oli?
„Will, kus sa oled?” hõikas ser Waymar üles. „Kas sa näed midagi?” Ta pöördus aeglaselt ringiratast, ühtäkki ettevaatlik, mõõk käes. Ilmselt tajus ta nende lähedust nagu Willgi, kuigi näha polnud midagi. „Vasta mulle! Miks siin nii külm on?”
Oli tõesti külm. Värisev Will klammerdus kõvemini oma tugioksa külge, nägu kõvasti vastu vahipuu tüve surutud. Ta tundis oma põsel magusat kleepuvat vaiku.
Metsa pimedusest väljus üks vari. See peatus Royce’i ees. See oli pikk ja sale ja kõva nagu vana luu, ihu valev kui piim. Selle turvis näis liikumise pealt värvi muutvat; kord valge nagu äsjasadanud lumi, siis must nagu vari, puudekarva tumerohekashallide tähnidega kaetud. Need mustrid värelesid iga tema sammu juures nagu kuuvalgus veepinnal.
Will kuulis, kuidas ser Waymar Royce kopsud pika sisinaga tühjaks hingas. „Hoia eemale,” hoiatas ülikupoeg. Tema hääl oli rabe nagu poisikesel. Ta heitis pika sooblinahkse mantli üle õlgade taha, et käed võitluseks vabaks teha, ja haaras mõlema käega mõõgast. Tuul oli vaibunud. Oli väga külm.
Ebalane nihkus hääletul sammul edasi. Tal oli käes mõõk, millesarnast Will polnud kunagi näinud. See polnud sepistatud ühestki inimestele tuntud metallist. See oli kuupaistest tulvav läbikumav kristallikild – nii õhuke, et serva poolt vaadates kadus see peaaegu silmist. Relva ümbritses nõrk sinine sädelus, selle teramike ümber värelev virvatuli, ja Will aimas kuidagi, et see on teravam kui habemenuga.
Ser Waymar ei löönud taganema. „Eks tantsime siis.” Ta tõstis oma mõõga uhmavalt pea kohale. Tema käed värisesid – mõõga raskusest või ehk ka külmast. Kuid nüüd ei ole ta mitte enam poisike, vaid Öise Vahtkonna sõjamees, mõtles Will.
Ebalane peatus. Will nägi ta silmi; sinised, tumedamad ja sinisemad kui ühelgi inimesel; see sinine kõrvetas nagu jää. Need peatusid kõrgele tõstetud väriseval mõõgal ja jälgisid, kuidas külm kuuvalgus üle metalli voolas. Hetkeks süttis Willis lootus.
Nad ilmusid vaikselt varjust esile, selle esimese teisikud. Kolm tükki… neli… viis… Ser Waymar tundis ehk külma, mis nendega kaasas käis, kuid ta ei näinud ega kuulnud neid. Will pidi teda hõikama. See oli tema kohus. Ja tema surm, kui ta seda teeb. Ta värises ja hoidis kätega puust kinni ja vaikis edasi.
Valev mõõk väreles läbi õhu.
Ser Waymar tõrjus selle terasega. Kui mõõgad kohtusid, ei saatnud seda mitte metalli kõlin, vaid nõrk kõrge heli kuulmise piiril, nagu kisendaks mõni loom valu pärast. Royce tõrjus teise hoobi ja kolmanda ja taandus siis sammu. Veel üks löökiderahe ja ta taganes uuesti.
Tema taga, paremal, vasakul, kõikjal ümberringi seisid kannatlikult tummad nägudeta pealtvaatajad, kelle eriskummaliste turviste värvide-mäng muutis nad metsas peaaegu nähtamatuiks. Kuid nad ei üritanud vahele segada.
Mõõgad põrkasid üha uuesti vastamisi, kuni Will tundis tahtmist kõrvad kinni katta, et mitte kuulda seda saatvat veidrat ahastavat itku. Ser Waymar hingeldas nüüd pingutusest, nii et tema hingeõhk auras kuupaistel. Tema mõõka kattis valge härmatis; Ebalase oma sähvis kahkjat sinist valgust.
Siis jäi Royce tõrjega hetke hiljaks. Valev mõõk lõikas läbi rõngasrüü tema kaenla all. Ülikupoeg karjatas valust. Soomusrõngaste vahele nõrgus veri. See auras külma käes ja piisad tundusid tulipunased, kui need lumme langesid. Ser Waymar puudutas sõrmedega oma külge. Kui ta mutinahkse kinda tagasi tõmbas, oli see üleni punaseks värvunud.
Ebalane ütles midagi Willile tundmatus keeles; tema hääl kõlas nagu jää praksumine talvisel järvel ja tema sõnad olid pilkavad.
Ser Waymar Royce sattus marru. „Roberti eest!” hüüdis ta ja ründas raevunult, tõstis härmatisega kaetud mõõga mõlema käega üles ja pani kogu kehajõu laugesse laia kaarega külglööki. Ebalane tõrjus selle peaaegu loiult.
Teras purunes, kui mõõgad kohtusid.
Läbi