Pimedad nurgatagused. Ruth Rendell
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pimedad nurgatagused - Ruth Rendell страница 2
![Pimedad nurgatagused - Ruth Rendell Pimedad nurgatagused - Ruth Rendell](/cover_pre611105.jpg)
„Ma ei ole hommikust söönud,” ütles Stacey.
Carl ainult noogutas.
Koduteel, mõteldes ikka veel Staceyst ja tema probleemist, möödus ta raamatupoest, mida pidas ta sõber Will Finsford. See oli ainus allesjäänud eraraamatupood miilide ulatuses ja Will oli talle usaldanud, et ta lamab öösiti ärkvel, muretsedes, et peab poe sulgema, eriti veel seetõttu, et orgaanilise toidu pood mõni maja edasi polnud üksnes tegevust lõpetanud, vaid oli saanud ka kohtutäiturid kaela peale.
Carl nägi teda ümber korraldamas bestsellerite väljapanekut aknal ja läks sisse.
„On sul mingeid raamatuid kaalust allavõtmise kohta, Will?”
Will silmitses teda üles-alla. „Sa näed juba praegu välja, nagu sa kuhtuksid.”
„Mitte minu jaoks. Ühe tüdruku jaoks, keda ma tunnen.”
„Mitte ilusa Nicola jaoks, loodan ma?” ütles Will.
„Ei, kellegi teise jaoks. Sõber, kes on paksuks läinud. See on küll sõna, mida ma ei peaks ütlema, eks ole?”
„Minuga oled sa kaitstud. Vaata riiulitel ringi, tervisesektsioonis.”
Carl ei leidnud midagi, mis tema arvates oleks sobinud. „Miks sa ei võiks ühel õhtul läbi astuda?” küsis ta. „Too Corinne kaasa. Ilus Nicola tahaks sind väga näha. Me helistame sulle.”
Will ütles, et tuleb, ja läks tagasi oma vaateakna korrastamise juurde.
Koju minnes mõistis Carl, et see polnud tegelikult raamat, mida ta tahtis. Stacey oli maininud tablette. Ta mõtles, kas tema isa tablettide ja keeduste kuhjas, nagu ta oli hakanud neist mõtlema, oli mingeid salendavaid arstimeid. Wilfred Martin oli alati kõhn olnud, seega oli ebatõenäoline, et ta seda laadi asja oleks kasutanud, aga mõned arstimid väideti täitvat kaht eesmärki korraga, näiteks parandama nahka ja ravima seedimatust.
Carl mõtles oma isast, üsna jutukehvast veidrustega mehest. Tal oli kahju, et Wilfred oli surnud, ent neil polnud kunagi eriti palju ühist olnud. Ta kahetses, et ta isa polnud elanud nii kaua, et näha „Surmaust” avaldatuna. Kuid ta oli jätnud Carlile maja selle sissetulekupotentsiaaliga. Oli see olnud tema moodus anda õnnistus poja valitud karjäärile? Carl lootis seda.
Maja oli vaikne, kui ta sisse astus, aga see oli tavaliselt ikka vaikne, ükskõik kas Dermot oli kodus või mitte. Ta oli hea üürnik. Carl läks üles ja nägi, et vannitoa uks oli lahti. Dermotil oli omaenda vannituba ülemise korruse korteris, seega polnud põhjust kasutada seda siin. Arvatavasti oli ta ise unustanud ukse sulgeda, mõtles Carl, kui ta läks vannituppa ja sulges ukse enda järel.
Wilfredi tabletid ja keedused olid viieks sektsiooniks jagatud seinakapis vasakul pool kraanikaussi. Carli praeguses kasutuses oli sellest ainult kõige ülemine sektsioon; ta ei vajanud palju ruumi, kuna tema hambahari, hambapasta ja roll-on deodorant olid kraanikausi kohal riiulil. Silmitsedes pudelite ja pudelikeste ja purkide ja pakikeste, tuubide ja plekkpurkide ja mullpakendite kollektsiooni, küsis ta endalt, miks ta kogu selle kraami alles oli hoidnud. Kindlasti mitte selle sentimentaalse väärtuse pärast. Ta oli oma isa armastanud, aga ei mingit sentimentaalsust. Otse vastupidi, ta suhtus nendesse tablettidesse ja keedustesse kui enamasti šarlatanide arstimitesse, tegelikult kui täiesti kasutusse rämpsu. Kui ta väikesi purke huupi välja võttis, nägi ta, et paljud tooted väideti ravivat südamehädasid ja kaitsma südamepuudulikkuse eest, ent tema isal oli olnud kaks südameinfarkti, millest teise ta ka suri.
Ei, siin polnud midagi, mis aitaks kaasa kaalu langetamisele, ütles Carl endale. Kõige parem see kõik välja visata, teha puhas vuuk. Aga mis oli selles suures sulguriga kilekotis ülevalt teises sektsioonis? Kollased kapslid, päris palju, DNP sildiga. Tõestatud vahend, et vältida kaalukasvu! lubas silt. Kapslite koti taga oli karp, täis kotikesi, mis sisaldasid samuti DNP-d, kuid lahustatava pulbri vormis.
Võtnud kilekoti välja, märkas ta, et allpool soovitas silt kasutada seda ettevaatlikult, mitte ületada määratud doosi jne, jne. Tavalises väikeses kirjas. Ent seda ütlesid isegi paratsetamoolikarbid. Ta jättis kapslitekoti sinna, kus see oli, ja läks alla, et otsida DNP-d arvutist. Kuid enne, kui ta sinna jõudis, helises eesukse kell ja talle meenus, et Nicola – ilus, tark, armas Nicola – tuli temaga veetma ülejäänud päeva ja ööd. Ta läks tüdrukut sisse laskma, öeldes endale, et peab talle võtme andma. Ta tahtis Nicolat oma elu püsivamaks osaks. Koos Nicola, uue romaani ja usaldusväärse üürnikuga oli elu hea.
Praeguseks oli ta saleduskapslid täielikult unustanud.
TEINE PEATÜKK
Esialgu näis majaperemeheks olemine muredest vaba olevat. Dermot maksis oma üüri kindlaksmääratud päeval minimaalse sekeldusega. See tähendab, ta tegi seda esimesed kaks kuud. 31. märts oli esmaspäev ja kell 8.30 sõi Carl nagu tavaliselt oma hommikusööki, kui kuulis trepil Dermoti samme. Üldiselt järgnes neile koputus uksele, aga seekord mitte. Eesuks sulgus ja Carl, kes tõusis püsti aknast välja vaatama, nägi Dermotit mööda tänavat Sutherlandi avenüü poole minemas. Võibolla tuleb üüriraha täna hiljem, mõtles ta.
Carl vaatas harva mõnd ajalehte, välja arvatud valitud artiklid Internetis, kuid 1. aprillil ostis ta paar ajalehte, et näha, kas seal on nalju. Parim nali, millest ta iganes oli kuulnud – see avaldati enne tema sündimist –, oli lugu, et Milose Venuse käed olid leitud mingile Vahemere rannikule uhutult. Siiski panid ka tänased naljad teda naerma ja selleks ajaks, kui ta ema korterisse jõudis, oli ta maksmata üüriraha täiesti unustanud. See oli niihästi ema sünnipäev kui ka naljapäev ja Carl oli kutsutud sünnipäevalõunale koos nõo ja paari lähedase sõbraga. Ema oli küsinud, kas ta oleks pidanud kutsuma ka tema sõbratari, ja Carl oli vastanud, et Nicola on sel ajal tervishoiuministeeriumis Whitehallis tööl. Oli ilus päikeseline päev ja ta läks kodunt pool maad jalgsi, enne kui istus bussi nr 46.
Kuid hilinenud üüriraha küsimus oli ikka veel lahendamata. Dermoti ümbrikust polnud mingit märki. Järgmisel hommikul ärkas Carl murega väga vara. Ta ei sallinud mõtet Dermotile vastu astuda; ta leidis, et pelk mõtlemine sellele pani ta higistama. Ta jõi kruusist parajasti väga kanget kohvi, kui kuulis Dermoti samme. Ta kinnitas endale, et kui eesuks avaneb, sunnib ta end välja minema ja raha küsima. Selle asemel koputas Dermot köögiuksele ja ulatas talle ümbriku. Naeratades ja näidates oma kohutavaid kollaseid hambaid, küsis Dermot: „Kas sa mõtlesid, et ma teen sulle aprillinalja?”
„Mis? Ei, ei, muidugi mitte.”
„Ainult väike eksitus,” ütles Dermot. „Kes ei eksi, ei tee ka midagi. Nägemiseni.”
Carl tundis suurt kergendust, aga lihtsalt et kindel olla, luges ta raha üle. Ja seal see oli, nagu pidigi olema: tuhat kakssada naela. Mitte ligikaudugi piisavalt, oli ema öelnud, arvestades tänapäevaseid hindu, aga Carlile tundus see palju.
Ta täitis kausikese müsliga, sest järsku oli tal kõht tühi, kuid piim oli hapuks läinud, nii et ta pidi kausi sisu ära viskama. Piim välja arvatud, läksid asjad siiski hästi ja praegu oli hea aeg minna tagasi tööle oma uue romaani kallal, mis oli tõsisem julgustükk kui tema esimene. Carl vaatas märkmeid, mida ta oli teinud Highgate’i kalmistu kohta, uurimistöö esimese nelja peatüki jaoks. Võibolla oleks ta pidanud eelmisel päeval veel kord kalmistul käima, aga ta arvas, et tal on esimese peatüki kirjutamiseks materjali piisavalt. Ainus katkestus oli telefonikõne Staceylt. Carli üllatas, kuidas sõbrad laadisid maha oma triviaalseid