Осінній сезон смертей. Андрій Кокотюха
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Осінній сезон смертей - Андрій Кокотюха страница 3
![Осінній сезон смертей - Андрій Кокотюха Осінній сезон смертей - Андрій Кокотюха](/cover_pre117676.jpg)
– Андрій Миколайович.
– Рік народження?
– Сімдесятий.
– Тисяча дев’ятсот?
– А ви як думаєте?
– Відповідати треба повністю.
– Одна тисяча дев’ятсот сімдесятий рік Божий від Різдва Христового.
– Місце роботи?
– Газета «Міські новини».
– Хто?
– Що значить – хто?
– Посада ваша.
– Кореспондент.
– Давно там працюєте?
– Чотири роки…
– А згідно з документами квартиру винаймаєте лише рік. Де проживали до цього?
– Яка різниця! Бомжував. То в приятелів тулився, то по гуртожитках…
– Значить, є різниця, якщо запитують.
– Гаразд. Займав житлову площу колишньої дружини. Вона жила в свого співмешканця. Коли вони взяли офіційний шлюб, то виселили мене, бо надумали продати квартиру.
– Де тепер ваша колишня дружина?
– Півтора року, як живе в Німеччині. У місті Мюнхені. П’є баварське пиво. А що, це важливо?
– Ваша правда, ми відхилилися від справи. Де ви були одинадцятого і двадцятого серпня?
– Відпочивав на турбазі в Закарпатті… Я взагалі-то сьогодні останній день у відпустці… Завтра на роботу.
– Де саме ви відпочивали? Хоч… ми знову відбігаємо від справи. З Наталею Кущенко давно знайомі?
– А хто це?
– Я можу показати фотографії й освіжити вашу пам’ять.
Міліцейський слідчий Величко недбало простяг пачку чорно-білих фотографій, немовби то були не знімки жертви злочину великим планом, а краєвиди пляжу Варадеро.[1] Він звик роздивлятися такі фотокартки, і це зрозуміло. Так само ясно, що він хоче шокувати мене, відразу налякати і вивести з рівноваги своїм професійним цинізмом.
Він не зважив на одну річ.
Зрештою, він не міг на це зважити, бо не знав, що до спокійного, білого та пухнастого відділу культури однієї з найпопулярніших київських газет я приписаний більш-менш недавно. І поки одного мокрого листопадового вечора не дістав по голові у власному під’їзді, мав змогу роздивлятися не лише фотографії трупів, а й справжні трупи. Ба більше – сам ледь не став трупом. Навіть довелося одного разу стріляти в людину, рятуючи своє життя. Не люблю я штампованих літературних фраз, але, здається, недалеке минуле, від якого я намагався втекти і сховатися в ошатному пралісі української культури, таки наздоганяє мене.
Якщо вже не наздогнало.
Голова мертвої молодої жінки неприродно вивернута набік, фотограф зафіксував профіль жертви. Обличчя перекошене, язик вивалився з розтуленого рота. Переконую себе, що на фото не може бути зображений хтось із тих, кого я знаю особисто. І поза тим щось знайоме вгадується в цьому профілі… Щось…
– Чорт!
– Упізнали?
– Т-так… Я знаю її… Чорт!
1
Варадеро – популярне курортне місто на Кубі. (