Velns slēpjas uzpurnī. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Velns slēpjas uzpurnī - Edgars Auziņš страница 4
![Velns slēpjas uzpurnī - Edgars Auziņš Velns slēpjas uzpurnī - Edgars Auziņš](/cover_pre1363079.jpg)
– Aizdedziet sveces Sāra un apsēdieties pie galda.
Pagāja dažas minūtes un īpašnieks ienāca aptumšotajā istabā. Viņš bija pārģērbies ērtā atpūtas apģērbā, ģērbies baltā mežģīņu krekliņā, koraļļu krāsas kašmira jakā, pelēkās biksēs ar plānām zilām svītrām, kas izgatavotas no vislabākās vilnas, un purpursarkanās samta čībās. Belcebuls nolika uz galda sudraba paplāti ar citrona liķiera pudeli un šokolādes braunijus un smaidīdams nolika Sārai priekšā antīku porcelāna krūzi un apakštasīti. Viņš stāvēja netālu, un viņa ar prieku ieelpoja viņa smaržu biezo un bagātīgo aromātu. Tā bija bagātības, karaliskās greznības un tajā pašā laikā izsmalcināta krāšņuma smarža. Viņas sirds sažņaudzās no kaut kādas neskaidras, nemierīgas, bet patīkamas sajūtas. Šī neskaidrā sajūta viņu vajāja. Sārai nepatika, ka viņa bija atkarīga no Belcebula; viņas pašcieņa bija pārāk attīstīta. Minūte vai divas pagāja klusumā. Izvairījusies skatīties uz Belcebulu, Sāra pacēla acis pret griestiem un tikko dzirdami teica:
– Tur kaut kas ir rakstīts. Šķiet, ka tas ir latīņu valodā.
– franču valoda.
– Jā. Un kas?
– Mans moto: «Kas velnu redzēs, tas viņu mīlēs.»
Šie vārdi, kas tik ļoti iekrita ausī, atņēma sievietei savaldību, viņa pievērsa dvēselisku skatienu Belcebulam un, skatoties uz viņa kopto, skaisto seju, viņa lilijas pirkstiem, kas bija aprakti kembrikas viļņos, viņa jutās. ka viņa bija gatava pašaizliedzībai. Cik daudz maiguma un pretenciozitātes ir šajā, dzīvības un cilvēka cieņas pilnajā un tajā pašā laikā spēka sajūtas caurstrāvotajā moto! Šie vārdi tik ļoti runāja par manu sirdi. Vai tiešām tikai velns cilvēku vērtē pēc tam, kādas spējas viņam piemīt? Nav pārsteidzoši, ka Belcebuls izvēlējās viņu. Jā, viņa kļūs par viņa sievieti, atnesīs viņam savas dabas cienīgas dāvanas. Viņas mīlestība būs himna velna godībai! Viņš iedves viņā dzīvību. Viņa dievišķos spēkus, kas piemīt nemirstīgajiem. Kopā viņi sasniegs skaistuma virsotnes. Šāda iekļūšana skaistuma būtībā nozīmē pilnīgu tā satura izpratni, tas nav iespējams bez eksaltēta mentora un līdera. Un kurš gan ir izpratis skaistuma dvēseli labāk nekā velns? Kuram gan labāk par to runāt, nepārliecinot viņus par savu spriedumu pamatotību? Tas atkal ir viņš! Nav iespējams iedomāties pasauli bez viņa! Sāra atcerējās savu pirmo vīru Jūliju, ar kuru viņa nodzīvoja piecus gadus un visus šos gadus nebeidza brīnīties par viņa verdzisko gatavību viņai paklausīt. Slinks un sievišķīgs, viņš mēdza lasīt gultā un ēda picu pie televizora. Viņam patika trilleri un komēdijas, bet viņa aizraušanās bija vesterni. Viņam nebija nekādu talantu, izņemot vienu, diezgan neparastu, kas prasīja uzcītību: viņš prata izšūt uz audekla, tāpēc mājas sienas bija izkārtas ar viņa vienmuļajiem zīda izšuvumiem. Viņš bija sava veida brīnums, ļoti labsirdīgs, visus uzskatīja par saviem draugiem, pārsteidzoši kluss, bikls – lēnprātīgs kā trusis un tikpat mīksts, vārdu sakot, dīvāna vīrs: Sāra pacieta viņu tik ilgi, kamēr spēja ņirgāties. viņa vājības. Kad Sāra atgriezās no darba, viņa parasti kliedza no durvīm: «Vai tu esi mājās, mīļā?» un dzirdēju no dīvāna: «Jā, mammu.» Protams, ar Belcebulu viss būs savādāk. Viņai būs viņam jāpakļaujas. Nu, lai viņš ir diriģents, lai gan nekad mūžā nav gājis nevienu mūzikas stundu, un tā kļūs par viņa simfoniju, galu galā viņš ir tumsas pavēlnieks. Tā sprieda savu fantāziju pārņemta sieviete, kura mīlēja tikai tādu mūziku, kādu izpilda filmās un kas viņu pārsteidz ne tikai ar savu melodisku bagātību. Un Belcebulu, kā nevarēju nepamanīt, iedvesmoja klasiskā mūzika, īpaši Bēthovena, Mocarta un Čaikovska lielie darbi. No mūsdienu komponistiem Belcebuls augstāk par visu ierindoja Leonardu Bernsteinu, viņš pat finansēja Tanglewood mūzikas centru, kur izcilais komponists mācīja līdz savai nāvei 1990. gadā. Mūzikls «Vestsaidas stāsts» ir dimants starp mūzikliem, tā ir perfekta augstākā līmeņa mūzika. Belcebuls pat uzrakstīja īsu eseju: «Bernšteinam atzinības vārds.» Šī īsā eseja beidzās ar vārdiem: «Amerikas kultūra ir ne tikai universāla un grandioza, tā ir, es teikšu vairāk, pārsteidz ar savu daudzveidību, un tas vēl nav viss. Šis kultūras okeāns iemieso lielas tautas augsto garu, kuriem taisnīgums un brīvība nav tukši vārdi. Tik spēcīga, dinamiska, dzīvi apliecinoša kultūra varētu rasties tikai valstī, kur labklājība un materiālās bagātības uzkrāšana un vispārēja tieksme pēc mūzikas ir nedalāmi. Un aiz tā visa slēpjas daudz.»
3 daļa
Varu tikai pateikt, nezinot visus apstākļus, ka Belcebuls parasti izgāja no mājām vakarā un atgriezās no rīta, tāpēc pamodās vēlu. Nu, cik vēlu? Pusdienlaikā. Pirms šī laika viņš neizgāja no guļamistabas. Sliktākais bija tas, ka Sāra gandrīz vienmēr ēda brokastis viena.
Pēdējās divas dienas viņš bija prom, bet Ziemassvētku vakarā viņa gaidīja viņa atgriešanos un bija tai gatava. Belcebuba mīļākā krāsa bija pelēka: vēloties iepriecināt viņa gaumi, Sāra nopirka vakarkleitu ar fliteriem no Donnas Karanas veikalā Lord and Taylor Fifth Avenue. Viņa nokrāsoja lūpas ar rozā lūpu krāsu, uz sejas uzklāja tonālo krēmu un korektoru, kam virsū uzlika sauso pūderi. Lai izceltu acu krāsu, uz plakstiņiem ar pirkstiem uzklāju violetas acu ēnas. Viņa sapinēja matus, savija tos un sasēja kūciņā, nostiprinot ar matu sprādzēm. Pārvērtības noritēja veiksmīgi un Sāra, apbrīnodama sevi, nepameta spoguļu un nostājās tā priekšā dažādās pozās. Šikam izskatam pieskaņojās Estee Lauder greznās Private Collection smaržas. Tēlaini izsakoties, Sāra peldējās šo smaržu dievišķajā aromātā, ar baudu ieelpojot augu notis, kurās viņa uzminēja vai vēlējās uzminēt hiacintes, liepziedu, mignonetes, sausserža un ozola sūnu notis. Pirmo reizi pēc daudziem gadiem viņa bija apmierināta ar savu izskatu, un tas viņai sagrieza galvu. Lieki piebilst. Gaidot Belcebulu, viņa nevarēja atrast sev vietu; klīda pa istabām, skatīdamies pulkstenī, ik pa brīdim piegāja pie vakariņām klātā galda, ilgi skatījās uz ofortu ar skatu uz Villa Foscari La Mirā, tad, atspiedusi plecu pret stiklu,