Meita raganai ar bērnu. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Meita raganai ar bērnu - Edgars Auziņš страница 1
![Meita raganai ar bērnu - Edgars Auziņš Meita raganai ar bērnu - Edgars Auziņš](/cover_pre1364585.jpg)
1. DAĻA. Prioritāšu noteikšanas māksla
Kaut kādu iemeslu dēļ es nekad neesmu ne reizi domājis par to, kā saskaitīt savus gadus – sešdesmit trīs, kad nomiru un atnācu uz šo pasauli, vai divdesmit trīs manā jaunajā ķermenī, par kura pagātni zinu tikai no sapņiem un izdzīvojušām vēstulēm? Domāju, ka man ir kaut kas pa vidu, un tas mani ļoti apmierina.
Bet kā man skaitīt šo pēkšņo grūtniecību? Savā iepriekšējā dzīvē es dzemdēju divas meitas, un šajā es no sava ķermeņa iepriekšējā īpašnieka mantoju dēlu. Sajūta ir kā pirmo reizi. Kad sapratu, ka kavēšanās jau ir vairāk nekā pieņemama, pirmā sajūta bija muļķīga, pilnīgi bērnišķīga, pieaugušas sievietes necienīga panika.
Man nebija nekādu atmiņu par iepriekšējo Marinas grūtniecību, un iepriekšējā es biju tikai parasta sieviete. Ne ragana. Un bija dzemdējusi pavisam parastus bērnus. Viss, ko es zināju par grūtniecības specifiku šajā pasaulē, bija tas, ka bērnam, kas apveltīts ar "elementāru spēku", "dāvanu", ir nepieciešama barība, jo vairāk, jo lielāks ir tā iespējamais potenciāls. Mana Oļežka ir spēcīgs mags, ugunīgs cilvēks, un varbūt tāpēc kādreizējai Marinai neizdevās dzemdēt otro. Viņa bija izsmelta. Viņas vīrs, parasts cilvēks bez dāvanas, nespēja viņu pabarot, un viņas pašas spēka nepietika – vāja dāvana, neattīstīta rezerve… Es pēc visām savām mācībām kļuvu daudz spēcīgāka, nekā bija bijusī Marina. Bet vai ar manu rezervi pietiks drošai grūtniecībai? Maniem bērniem ar Kostju jādzimst ar spēcīgu dāvanu. Vai es spēšu viņus iznēsāt?
Vispirms es metos pie Marinas atstātajām grāmatām: šķita, ka tur kaut kas ir… Aha, lūk, tas bija! "Jaunās raganas rokasgrāmata." Pirmajās dienās es to biju šķirstījusi pavirši, bet atcerējos, ka tur bija nodaļa grūtniecēm raganām. Tagad bija pienācis laiks to kārtīgi izpētīt.
Taču tur nebija nekā īsti noderīga vai pat mierinoša. Es jau zināju galveno: "ja gribi, lai tavs bērns piedzimtu ar spēcīgu dāvanu, attīsti savu rezervi, iestājies grūtniecību savu spēku maksimuma laikā". Tālāk… visu, ko lasīju tālāk, varēja izteikt vienā teikumā: "grāmatas autori apzinās, ka padomu grūtniecei raganai vajadzētu dot ārstam, balstoties uz viņas stāvokli, un visādi cenšas šo pašu domu ielikt arī savu mīļo lasītāju galvās". Vai grūtniecības laikā vajadzētu veikt ierastos vingrinājumus, lai iekustinātu rezervi? – "konsultējieties ar savu ārstu." Cik daudz izmantot spēku darbā? – "konsultējieties ar savu ārstu." Pat pirms dažām lapām ar receptēm – vitamīnu, nomierinošu un toksikozi mazinošu kolekciju, vienkāršu saaukstēšanās un imūnsistēmas atbalsta maisījumu un visa pārējā tādā pašā garā – bija stingrs brīdinājums: "pirms lietošanas konsultējieties ar ārstu". Tas ir tikai daudz mierinājuma. Un, no otras puses, ja agrāk es biju skeptiska par mūsu ārstu mūžīgo mierinājumu attiecībā uz grūtniecēm, tad, ko tad, ja šī neticamā piesardzība šeit patiešām ir svarīga? Vismaz tādos gadījumos kā manējais, kad bērnam esot lielāks spēka potenciāls nekā mātei?
Tas ir labi, ka mūsu un Kostjas bērniņam degs tētis!
Aiz loga vējš plāni svilpoja, virpinādams smalko sniegu vētrai līdzīgos virpuļos. Violetas krēslas piepildīja dārzu. Es stāvēju pie loga, piespiedusi pieri pie stikla, un elpoju lēni, vienmērīgi, skaitīdama, mēģinādama savaldīt sevi, nomierināt, iestumt kaunpilno paniku kādos saprātīgos rāmjos. Mani vīri drīz atgriezīsies – šodien Kostijai bija brīvdiena, un viņš nolēma Oļežku mācīt slēpot. Līdz šim, netālu no mājas, uz līdzenas ielas. Droši vien viņi atgriezīsies slapji, laimīgi un izsalkuši…
Kosta būtu brīnišķīgs tēvs Oļežkai, un cik viņš būtu laimīgs, kad mums kopā piedzimtu vēl viens bērns… Es cieši saspiedu acis, pakratīju galvu un devos uz virtuvi – bija laiks izņemt pīrāgu no krāsns.
Vecajā krājumā, ko savākusi bijusī Marina, bija gatava nomierinoša tēja. Pirms pagatavošanas es iepilināju to ar nedaudz sava spēka: tā būs veselīgāka. Es to darīju arī ar parasto tēju; bija muļķīgi neizmantot savas spējas sevis labā. Meistars Poleva vienīgajā nodarbībā, kas mums bija paredzēta tējas vākšanai, parādīja man vieglu veselības burvestību. Es neviļus pasmaidīju, atceroties, ka visa mūsu grupa šo tēmu uzskatīja par gandrīz bezjēdzīgu. Nu, tas ir lieliski, mazāk konkurences! Es uzreiz nolēmu, ka tēja ar piedevām noteikti pietiks. Un pagaidām viss izvēršas veiksmīgs. Pirmssvētku gadatirgū izmēģinājuma kolekcija tika izpārdota. Un mana nesenā paziņa Sabrina Pavlovna piedāvāja pārņemt ražošanu un jau ir sākusi organizēt ražotni.
Patiesībā jūs varat saprast manus klasesbiedrus. Cilvēki šeit dzer divu veidu tradicionālo tēju: melno tēju – Kaukāza, Indijas vai Ceilonas, un krievu Ivan-čaj. Pat zaļā tēja nav pārāk populāra. Bet arī es jaunības laikos, savā iepriekšējā dzīvē, dzēru tikai melno tēju: gruzīnu un Krasnodaras, un, ja man ļoti paveicās, arī indiešu tēju – kā tagad atceros, dzeltenos "Trīs ziloņu" iepakojumus. Tradīcija ir tradīcija, ieradums ir ieradums, bet ziņkāri neviens neatceļ, tāpēc atliek tikai ieinteresēt ar jaunumu, un būs fani. Un tāpēc, ka ar piedevām var panākt ne tikai jaunas garšas un vilinošus aromātus, bet arī ārstniecisku iedarbību.
Starp citu, tēja ar vieglu nomierinošu iedarbību manā autores kolekcijā vēl nav pieejama, man šis izlaidums ir jālabo. Nomierinoša, bet tajā pašā laikā ne miegaina, lai var dzert no rīta, un darbā, un tiem, kas brauc… Hmm, te tikai ar burvestībām neiztikt, ir rūpīgi jāizrēķina proporcijas.
Un vēl var izveidot kolekciju grūtniecēm – visu to pašu nomierinošo, stiprinošo, uzmundrinošo, vitamīnu, no toksikozes, no pietūkuma, un noteikti vairākas rindas, lai ar savām iecienītākajām smaržām un garšām!
Mani vīrieši mani pieķēra strādājam pie piezīmju grāmatiņas, kurā es apkopoju tēju receptes. Cepeškrāsnī gaidīja pagatavota kūka, bet uz plīts, ietīti dvieļos, stāvēja katli ar karstu biezputru un kotletēm. Ģimenes vakariņas, vislabākais, relaksējošākais laiks, kā man patīk, kad visa ģimene šādi sapulcējas, apmainoties ar stāstiem par to, kā pagājusi diena, un rītdienas plāniem.....
Oļežka bija tik noguris, ka uzreiz pēc vakariņām devās gulēt. Beidzot es varēju aprunāties ar Kostju… Un viņš pamanīja manu satraukumu. Viņš mani apskāva un jautāja:
– Kas notiek, Mariška? Šķiet, ka viss ir kārtībā, bet tu neesi savējais.
Es pieķēros pie viņa ciešāk, dziļi nopūlējos. Kostias iecienītās Ķelnēnas smarža kaut kādu iemeslu dēļ mani vienmēr nomierināja, pat tad, kad tā bija gandrīz nemanāma, kā tagad.
– Es domāju, ka esmu stāvoklī.
Viņa uzacis jautri pacēlās uz augšu.
– Tu domā? – Viņš jautāja ar neizsakāmi ņirbošu izteicienu. – Mīļā, tu esi absolūti stāvoklī, es to pamanīju jau nedēļu. Es brīnījos, kāpēc tu neko nesaki, bet domāju, ka tev nav laika runāt par mācībām.
– Tu, tu… – es aizkaitinājos no sašutuma. – Ko tu domā, nav laika?! Kad man nebija laika runāt ar savu mīļoto vīru, īpaši par šādu tēmu?! Tu… nu, apstājies! Pagaidiet, es nesaprotu. Kā tas ir, tu jau nedēļu neesi pamanījusi? Man tikai šodien radās aizdomas, un es vēl neesmu pārliecināta. Apmēram divas nedēļas kavēšanās – tā nav simtprocentīga varbūtība, lai pārliecinātos, tev jāiet pie ārsta.
Kostja nopūtās, apskāva mani un aizveda uz gaiteni, pie augsta spoguļa.
– Mārīška,