Meita raganai ar bērnu. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Meita raganai ar bērnu - Edgars Auziņš страница 3
![Meita raganai ar bērnu - Edgars Auziņš Meita raganai ar bērnu - Edgars Auziņš](/cover_pre1364585.jpg)
Taču izrādījās, ka privātprakses kopumā un ģimenes ārsti jo īpaši šeit plaukst. Es zināju pašu jēdzienu "ģimenes ārsts": atcerējos perestroikas laika argumentus par veselības aprūpes reformu. Tolaik man tas šķita muļķīgi: pati ideja varbūt ir laba, bet tīri teorētiski, bet praksē – mūsu ārstu kvalifikācija bieži vien nav tāda pati. Tomēr manā dzimtajā pasaulē šī ideja tālāk par runām nevirzījās. Bet šeit tā jau sen ir iesakņojusies....
Anastasija Vasiļjevna izrādījās tāda "ģimenes ārste". Viņa atcerējās Kostju no autiņiem. Varbūt tāpēc viņa uz Oļežku un mani skatījās cieši un uzmanīgi, it kā viņa būtu nevis sveša, bet gan stingra mātesmāsa.
Oļežka bija apmulsusi, turējās man pie rokas. Es atbildēju uz rentgena skatienu ar to pašu. Viņa joprojām biedēs manu bērnu, vecā bargā!
Anastasija Vasiļjevna patiešām neizskatījās pēc jaukas vecas pensionāres, bet gan pēc vecas raganas – nevis "raganas" nozīmē, kā to saprata šajā pasaulē, bet gan pēc tipiskas ļaundarises no briesmīgām pasakām. Apmēram septiņdesmit gadus veca, tieva, grumbaina, ar āķīgu degunu un plānām lūpām, melnām acīm un artrītiski savilktiem pirkstiem. Izņemot to, ka viņas mati bija nevietā – glīti saķemmēts pelēks kūlītis, gluds, mats līdz matam.
– Nu, nu, nu, – ragana pēkšņi pasmaidīja, putnam līdzīgi noliecot galvu uz sāniem, un iebiedējošais iespaids uzreiz izgaisa, it kā tā nemaz nebūtu bijis. – Tātad Oļegs un Marina. Nu, iepazīsimies.
Viņas balss bija spēcīga, pavisam ne sena, zema, bet ļoti patīkama. "Dzied, droši vien, skaisti," – nez kāpēc nodomāju es.
– Sāksim ar tevi, jaunieti. Vai jūs apmeklējat skolu?
Oļežka kautrīgi pieskārās.
– Vai jūs vingrojat?
– Jā, – puisis atbildēja gandrīz čukstus.
– Vai tu zini tādu vingrinājumu: "saulīte"?
"Saules stars" – tā saucās spēka tests bērniem, ko es parādīju pirms iestāšanās kursos. Aizveriet acis un iztēlojieties sauli, kas spīd starp jūsu plaukstām.
– Es to varu izdarīt," Oležoks pasmaidīja. Viņam patika šis vingrinājums.
– Nāciet, parādiet man.
Es nevarēju atturēties, es arī paskatījos, noskaņojoties uz auru. Maigas koši sārtas mirdzuma spīdumi bija caurspīdīgi, tikko saskatāmi: dāvana tikko bija sākusi attīstīties. Taču starp viņas plaukstām tā spilgti dega, metot dzirksteles un izšaujot izaugumus. Patiesi, saule, bet ne maiga. Militāra.
– Nebaidies, – klusiņām sacīja Kostja. – Tu esi labs zēns, tev tik labi klājas.
– Vai tev patīk pastaigāties? – Anastasija Vasiļjevna jautāja. – Vai tu spēlē sniega bumbas ar zēniem? Vai tu brauc ar ragaviņām?
– Jā, – Oļežka pieskārās.
– Tev labi. Vai jūs protat peldēt?
Oļežka pagrieza galvu un atzina, saskumdams:
– Es esmu sliktākais klasē.
– Bet tu tikko esi sācis mācīties, – Kosta pieķērās blakus bērnam. – Iesācējam tev neklājas nemaz tik slikti.
– Tātad mēs uzrakstīsim rīkojumu taviem vecākiem, lai tevi papildus pieraksta uz baseinu. Vai tas ir labi?
Es nodomāju, baseins ir skolā, tas iederēsies mūsu kārtībā. Kāpēc es par to nedomāju? Divas reizes nedēļā pa stundai – protams, nepietiek, turklāt, kā man teica Kostja, viņi tur pārsvarā spēlējas, nevis mācās peldēt.
– Tagad paskatīsimies, kā tavai mammai izdodas "saulīte". Marina?
Es sapratu, ka Anastasija Vasiļjevna gribēja redzēt: zinot Kostjas spēku, novērtējot mana pirmā bērna spēku un potenciālu, kā arī manu pašreizējo līmeni, ir iespējams izteikt prognozi par grūtniecības gaitu no "spēka", "dāvanas" viedokļa. Galu galā bērns būs apdāvināts, kas nozīmē, ka normālai attīstībai ir nepieciešams spēcīgs enerģētiskais fons. Protams, Kostja varēs to pabarot, bet galvenais šeit ir mana rezerve. Nu, gan Kostja, gan Ksenija Petrovna teica, ka salīdzinājumā ar augustu es esmu diezgan labi progresējusi, bet tad es biju nulles līmenī! Manā gadījumā grūtniecību vajag uzsākt spēka maksimumā, bet es diez vai sasniedzu savu maksimumu. Mēs ar Kostju mīlējām viens otru, bez aizsardzības vēlējāmies bērnu, bet mērķtiecīgi to "nedarījām". Vienkārši… kā sanāca, tā sanāca. Un tagad es baidījos: vai nav par agru?
Bet Anastasija Vasiļjevna apstiprinoši klanījās. Viņa jautāja:
– Vai jūs mācāties?
– Pusstundu no rīta un nedaudz vakaros kopā ar Oļežku, – apstiprināju. – Un vēl nedaudz par mācībām.
– Pastāstiet man vairāk par savām studijām, – pavēlēja Anastasija. – Cik daudz jūs mācāties, cik daudz ieguldāt, cik ātri nogurstat.
Stingra tante. Vai viņa kaut kādā ziņā izklausās pēc Polevas, pēc tā, kā viņa runā? Es paraustīju plecus un sāku stāstīt, un viņa klausījās, brīžiem mājdama, brīžiem uzmulsdamās un purinādama galvu, tad pēkšņi nopūtās, pārtraucot mani gandrīz pusvārdā:
– Ar jums viss ir skaidrs, Marina Bat'kovna. Tas, protams, ir slikti, ka jūsu dzimtas koku nezina, bet, vispār, svarīgāk ir tas, kas ar jums tagad notiek. Un tas ir labi, ka tu vari kaut ko darīt sev par labu. Tu taču zini, ka tavi paša dziras iedarbojas labāk, vai ne?
Es pieskrēju, pēkšņi nobijusies. Atcerējos no savas iepriekšējās dzīves: par spīti visiem ārstu centieniem ietīt grūtnieces vates tūtā un aizliegt viņām visu, ko vien var, grūtniecība nav slimība. Tas ir pilnīgi dabisks stāvoklis, ko vienkārši ne vienmēr un ne visi var viegli panest. Pagaidām neko īpašu neesmu jutusi, bet vēl nav pat tik agri. Un viņi grib man izrakstīt kaut kādus medikamentus?
– Tātad, mīļais, – Anastasija Vasiļjevna izvilka no galda papīra lapu receptei. – Jūs redzat, kādi mums laika apstākļi, tāpēc profilakse, profilakse un vēl profilakse. Nekādu saaukstēšanās slimību vai, nedod Dievs, gripas un pneimonijas! Vai jums ir pamata recepšu grāmata? – Viņa izvilka grāmatu, ko mēs nupat bijām pētījuši, un es pieskrēju. – Paskaties. "Profilaktiskās kolekcijas," tu ņem piekto, septiņpadsmito un astoņpadsmito un pievieno divdesmit pirmo, ja esi ļoti noguris. Piekto un septiņpadsmito vari izdzert Kostja un Oļežka, nekāds ļaunums, tikai labums.
Es saprotoši