Meita raganai ar bērnu. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Meita raganai ar bērnu - Edgars Auziņš страница 6
![Meita raganai ar bērnu - Edgars Auziņš Meita raganai ar bērnu - Edgars Auziņš](/cover_pre1364585.jpg)
– Zelta vidusceļš, – Poleva nopūtās, – kā jau visā. Ir jāraugās, lai rezerve nesamazinātos, un vēl jo vairāk, nedod Dievs, neiztukšotos, bet ir iespējams un nepieciešams to iešūpot ar treniņiem – saprātīgās robežās. Ja pati nespējat objektīvi novērtēt savu stāvokli, ir jūsu vīrs, viņš to ļoti labi zina. Energointensīvus eliksīrus labāk nelietot, bet "C" klasi varat, bet nepārspīlēt.
– Es derēšu teorijai, – man šķiet, mana balss bija pārāk sapņaina: Kostja un Aleksandra Ivanovna kopā smējās, un meistars teica apstiprinoši:
– Visiem vajadzētu tā mācīties.
– Maniaks, – lepni sacīja Kostja. – Tas nekas, es parūpēšos, lai viņa nepārpūlas.
– Tas ir labi, – piekodināja Poleva.
***
Bet, pirms es varēju domāt par to, ko darīšu pēc eksāmena, man tas bija jānokārto. Es pazinu Polevu: viņa prasīs tik daudz, cik vien varēs, no cilvēka, kurš tiecas kļūt par Meistaru. Es negribēju vilties savā mentorē, tāpēc mācījos ar trīskāršām pūlēm. Bija labi, ka blakus bija Kostja, lai pārliecinātos, ka es neizlietoju savu rezervi vairāk, nekā vajadzētu.
Un tagad viņš mani bieži apskāva – ne kā mīlas spēles priekšvēstnesi, ne tikšanās vai atvadīšanās brīžos, bet vienkārši tā. Viņš varēja pienākt klāt, kamēr es biju virtuvē, apskāvās man ap roku, noskūpstīja mani un tad atļāva man iet. Publiski, it kā nejauši, viņš paņemtu manu roku un pārklātu manu plaukstu ar savu. Un katru reizi, pie katra šāda pieskāriena es sajutu, kā no viņa rokām plūst maiga siltuma strūkla.
Tā ir tāda maza, patīkama barotava.
– Un ja es apsēžos? – Reiz es viņam jokojot pajautāju. – Tu taču zini, cik labi es jūtos!
Kostja pakratīja galvu:
– Tas ir dīvaini, tev ir lieliska kontrole, visus vingrinājumus tu veic skaidri, bet tu gandrīz nemaz nezini, kā šo dāvanu pielietot sev ikdienā. Tā pat nav amnēzija, jo tev joprojām ir pamatprasmes. Visticamāk, tas ir tāpēc, ka jūs uzaugāt bērnu namā parastiem bērniem – jūsu dāvana toreiz bija pārāk vāja, un jūsu vidē nebija tuvu cilvēku ar šo dāvanu. Jums nebija no kā mācīties. Aizpildīsim šīs nepilnības?
– Par ko jūs runājat? – Es to nesaprotu.
– Tu neskaties uz aurām, ja vien situācija to nepārprotami neprasa, tu nekontrolē savu un Oļežkas rezervju stāvokli. Atceries, kā jūs abi gandrīz nokritāt no nodarbībām, un jūs nevarējāt saprast, kas noticis. Un kas ir tālu, atcerieties, kā es jums parādīju jūsu pašu grūtniecību! Man šķiet, ka tu mājās tēju sākāt dzert tikai tad, kad tev klasē iemācīja, kā to darīt, vai ne?
Es klusībā klanījos. Bija labi, ka viņš bija atradis ticamu izskaidrojumu. Taču tas patiesībā varēja būt patiess – vecajai Marinai.....
– Mēs esam ģimene, – Kostja čukstēja man ausī, viegli skūpstīdams mani, kā man patika, jutīgajā vietā pie auss daiviņas. – Apdāvinātās ģimenēs tas ir normāli – dalīties spēkos, barot vienam otru. Jā, es zinu, cik labi tas ir, un es arī zinu, cik tas ir noderīgi. Es zinu, ka jūs pie tā neesat pieraduši, bet tas nekas, mums ar jums priekšā ir visa dzīve, un jūs ātri mācāties.
Es viņu cieši apskāvu, tik tikko savaldot asaras.
– Dievs, mīļais, mums tik ļoti paveicies, ka tu mums esi. Labi, es esmu pieaugusi, bet cik gan Oļegai ir paveicies! Ko Makss būtu viņam iemācījis?
– Neatceros, – Kosta maigi glāstīja mani pa muguru, un bija sajūta, it kā silti viļņi mani apskalotu, glāstītu. – Izdzēsiet viņu no galvas, mana mīļā. Īpaši tagad tev nav labi uztraukties.
– Es to nedarīšu. Vienkārši atkal mani noskūpsti, tik labi ir būt kopā ar tevi.
Jā, tas bija drošs veids, kā novērst manu uzmanību no mācībām, un Kostja to izmantoja bez nožēlas. Tomēr es neiebilstu. Tik ilgi, kamēr varēju… Es atcerējos, cik ļoti sekss kļūst mokošs grūtniecības beigās. Ar vēderu nevar kārtīgi samīļot!
Es nervozēju par eksāmenu, lai gan biju pārliecināta, ka to nokārtošu. Varbūt tāpēc, ka man vajadzēja nevis "normāli", bet gan "teicami". Pēc pirmā posma palika septiņi no divpadsmit; interesanti, cik daudzi tagad izkritīs? Pagājušajā eksāmenā mani "uzbāza" ar teorētiskiem jautājumiem, bet šajā eksāmenā viņi pievērsa uzmanību darbam ar enerģiju: koncentrēšanās, sastāvdaļu un gatavā eliksīra piepildīšana ar enerģiju, tīrīšanas un konservēšanas burvestības… Es sapratu, kāpēc: tiem, kas "C" kategorijas enerģijas eliksīros nespēj pareizi pagatavot "gaismu", nākamajos posmos nav ko darīt. Viņiem tas neizdotos. Un no tiem, kas tagad saņems diplomu, kādu var neņemt mācīties tālāk, ja potenciāls nebūs tāds pats.
Mana rezerve bija kārtībā, Kostja no rīta to bija pārbaudījis, bet kaut kādu iemeslu dēļ man bija aukstas rokas un drebēja pirksti. Man nācās taisīt maisījumu toksikozei – cita ceļa nav, Poleva "noslīdēja", zinot par manu situāciju. Recepte nav no sarežģītākajām, taču prasa uzmanību un rūpīgu sagatavošanu. Pirms sāku, es ilgi berzēju plaukstas un sāku gatavot sastāvdaļas ar melisu – tās aromāts mani vienmēr nomierināja.
Poleva apstiprinoši klanījās, pamanījusi šo mazo triku.
Šoreiz meistari, kas vadīja eksāmenu, nenovirzīja mūs ar jautājumiem, bet tikai uzmanīgi sekoja līdzi katra darbam. Taču, tiklīdz es sāku darbu, pārbaudei pārstāja būt nozīme. Svarīgākais bija kas cits – izvēlēties pareizās sastāvdaļas, precīzi tās nosvērt, sagatavot, pareizajos posmos iepludināt spēku, atbalstot to ar vieglu burvestību… Patiesībā tas bija prieks, nevis darbs! Taisnība, ko saka: atrodi darbu, kas tev patīk, un nestrādāsi nevienu dienu.
Jautājumu kārta pienāca pēc tam, kad maisījums bija gatavs, un līdz tam laikam es jau biju pilnībā nomierinājies. Aleksandrai Ivanovnai pat izdevās mani iesaistīt diskusijā, pieminot manu aizraušanos ar tējām! Nu jā, es jau biju aprēķinājis tēju savākšanu toksikozēm, atlika to pārbaudīt praksē. Un, lai gan atcerējos Anastasijas Vasiļjevnas vārdus, ka gatavās tinktūras daudz labāk der slinkiem un mūžīgi aizņemtiem cilvēkiem, tomēr man šķita, ka tēja – labāka. Pats pagatavošanas process, nesteidzīga tējas dzeršana, skaista tasīte, patīkams aromāts, ceturtdaļstundas atpūta – tas ir pavisam kas cits nekā iedzert malku vai divus malkus skrienot!
– Bet, mīļais, bieži vien nav laika, – ar iecietības piegaršu sacīja viens no meistariem. – Laika taupīšanas māksla sastāv no šādām sīkām lietām.
– Ir arī māksla dzīvot, – es iebildu. – Vai jums patīk doma visu dzīvi pavadīt skrienot, neapstājoties, neatpūšoties, nedodot sev laiku pārdomām? Lai būtu kopā ar ģimeni, draugiem, dārgiem cilvēkiem? Turklāt