Zvaigžņu kuģu desants: pilsonis. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Zvaigžņu kuģu desants: pilsonis - Edgars Auziņš страница 1
![Zvaigžņu kuģu desants: pilsonis - Edgars Auziņš Zvaigžņu kuģu desants: pilsonis - Edgars Auziņš](/cover_pre1364631.jpg)
– …es iestājos Federālo bruņoto spēku armijā uz laiku, kas nav īsāks par diviem gadiem, vai ilgāku, ja Federācija to pieprasa.
Beidzot teikt zvērestu, es nolaidu labo roku un paskatījos apkārt. Virsnieks pelēkajā uniformā deva komandu izklīst, un visi lēnām vilkās uz izeju. Tur biju es, karavīrs. Vēl viens solis tuvāk manam mērķim. Divi vai trīs gadi dienestā, un es būšu pilsonis. Kājas mani nogalina. Pilsonība ir īsta biļete uz labāku dzīvi. Varēšu dibināt ģimeni, strādāt valdībā, saņemt pensiju un pabalstus. Un, pats labākais, Federācija apmaksās manas mācības. Velns, es nevaru sagaidīt. Nekādu komunālo istabu un sintētiskās pārtikas. Man bija nepieciešams gads šādas dzīves, lai izlemtu iestāties armijā. Līdz divdesmit gadu vecumam es dzīvoju bērnu namā, un Federācija sponsorē un apmaksā visu. Es labprāt tur atgrieztos. Garšīgs ēdiens, skola, ekskursijas. Viss ir bez maksas – tikai jābūt gribētājam. Bet, kad viņi tevi izlaiž, tev nepaliek nekas. Bez pilsonības nevar dabūt labu darbu, nevar pat nopirkt kārtīgu apģērbu. Tu neesi cilvēks, ne sabiedrības daļa. Es to vairs negribu. Es kalpošu, mācīšos un labi dzīvoju.
Sapņojot par savu skaisto nākotni, es turpināju staigāt gar militārās iesaukšanas biroju, sekojot tiem, kas šeit paliek, līdz aizbrauc uz mācību vienību. Lielākā daļa šeit esošo cilvēku ir tādi paši nabadzīgie cilvēki kā es. Mums nav nekur citur doties, un mums nav iemesla doties. Labāk ir pagaidīt šeit dienu vai divas. Šeit vismaz ir pienācīgs ēdiens.
Mūsu gids mūs aizveda uz pavisam atsevišķu ēku. Nepārsūdzot nevienu vārdu, viņš vienkārši pamāja ar roku divstāvu gultu virzienā un aizgāja. Mūsu pagaidu kazarmas bija kā angārs: četras sienas un griesti. Tikai tālajā stūrī stāvēja daži desmiti krēslu milzīga televizora ekrāna priekšā. Tur droši vien bija ieslēgts kāds federālais kanāls. Nometusi kurpes un uzlēkusi uz augšējā plaukta, es gandrīz uzreiz zaudēju samaņu.
– Divu cilvēku kolonnā. Nē, jā, jā. Tas nozīmē, ka esi divnieku kolonnā! Ne tik tuvu, tu turies rokās! Labi, nostājieties lejā. Jūs abi turpat. Jūs divi aiz viņa, un tad katrs no jums, labi? Tagad mēs sāksim ar kreiso kāju. Pierodiet pie tās. Tagad, sekojiet man, marš.
Tas būtu smieklīgi, ja nebūtu skumji. Mēs visi bijām stulbi kā ellē. Un mēs visi paklupām, sitot ar kājām cilvēkam priekšā. Apskatoties apkārt, es pamanīju, ka visiem karavīriem, kas gāja garām mūsu zosu pulciņam, bija tikai viena reakcija – žēl. Kaut kā pat kļuva neērti.
Mēs diezgan ilgi staigājām pa militārās iesaukšanas centru, man nebija ne jausmas, ka šī ēka ir tik milzīga. Mūsu komandieris jeb formējuma priekšnieks, nezinu, kā viņu nosaukt, savāca daudz papīru, kā arī mūsu formējumā sapulcināja papildinājumus no citiem angāriem. Ārā mūs sagaidīja daži majori. Kāpēc majors? Nu, viņi visi bija krāsainās un kvalitatīvās drēbēs, viņu sejas bija labi pabarotas, bet visvairāk izcēlās tas, kā viņi skatījās uz mums kā uz kaudzi sūdu. Tas bija apmēram tas pats, kā es pirmajā reizē skatījos uz sintētisko pārtiku. Aizmugurē stāvēja ar savām somām, tajās droši vien bija daudz jukas. Es nevaru sagaidīt, kad redzēšu viņu sejas, kad viņi to visu izmetīs. Mūsu pagaidu priekšnieks ātri visus uzcēla un aizveda aiz ēkas.
Aiz iesaukšanas biroja atradās glīts piezemēšanās laukums, uz kura stāvēja neliels kvadrātveida kuģītis. Tas bija neliels desantkuģis DR-4 "Viking". Asā priekšgala kabīne savienojās ar spārniem, kuru malas skatījās perpendikulāri uz leju. Zem spārniem atradās pasažieru nodalījums. Izskatījās, it kā kuģis būtu apskrūvējis pasažieru konteineru. Jā, ekrānos tas izskatās daudz mazāks. Iekšpusē varēja ietilpināt gandrīz piecdesmit cilvēkus. Atvērās divas durvis, un no tām iznāca vairāki vīrieši tādā pašā uniformā kā mūsu komandieris. Bez liekas rosības mūs visus ieveda iekšā un sasēdināja.
Mūs nogādāja kaut kur kalnos, un apkārt kalniem bija izžuvusi un saplaisājusi zeme. Tā atgādināja sāls purvu. Pati bāze bija Federācijas identitāte. Monumentāla, vienota, nekas lieks. Izveidotas karavīru kolonnas maršēja vai iesaistījās vingrinājumos. Daži pulki valkāja kaujas bruņas un nēsāja ieročus, ko iepriekš biju redzējis tikai ziņās. Tas viss raisīja vēl nebijušu sajūsmu. Sadalīšana kazarmās un formas tērpu saņemšana ar lietām pagāja ikdienišķi. Pēc tam sākās mācības. Trīs mēnešus mēs nodarbojāmies tikai ar fiziskajām mācībām un mācībām. Katru dienu laiku pa laikam. Bet tas ir pat labi, es ceru, ka arī pārējā dienesta daļa aizritēs tikpat ātri un viegli. Mūsu komanda kļuva arvien spēcīgāka. Visi cits citu pazina, vismaz pēc vārda. Mans galvenais sarunu biedrs bija kaimiņš, kas gulēja uz augšējā plaukta, – Luiss Peress. Kupls puisis, apmēram divdesmit divus gadus vecs. Luiss jau ilgu laiku bija mēģinājis dzīvot bez pilsonības, un no viņa atrunām sapratu, ka viņš bija saistīts ar noziedzīgo pasauli, un tagad, acīmredzot, bija nolēmis sākt jaunu dzīvi. Smieklīgākais ir tas, ka es par viņu neko nezināju, izņemot viņa vārdu. Instruktori atstāj ļoti maz laika socializēties, un viss, par ko mēs runājam, ir sūdzības par mācībām, sapņi par gardiem ēdieniem un, protams, sievietēm. Kareivis Peress bija no tiem vīriešiem, kuriem patika pārspīlēt savus mīlas panākumus, un, ja es viņam varēju ticēt dienā, kad pārvācāmies uz kazarmām, tad tagad es viņam neticēju. Pirmajā dienā viņš bija noskūpējis ūsas, un uzreiz izskatījās par duci gadu jaunāks. Tagad es nespēju viņu iedomāties ar sejas apmatojumu. Runājot par ēdienu, šeit tas bija uz pusi no dabīgiem produktiem, man gandrīz bija asaras, kad no rīta nobaudīju putru. Daudzi cilvēki reaģēja tāpat, jo viņi jau bija apēduši sintētisko sūdus. Otra puse no devas bija pilnīgi mākslīga, lai tie, kas nekad to nebija ēduši, varētu pierast pie tās garšas. Tālākajos kaujas lauka nostūros karavīrus ar īstu pārtiku bieži vien nebojā.
Mācības turpinājās. Mūs sāka biežāk pacelt naktī. Pārgājienu laikā mums sāka dot papildu svaru. Viss saplūda nebeidzamā atkārtojumu plūsmā. Sākumā mēs bieži kļūdījāmies un saņēmām kādu dažādību soda veidā. Tagad es sāku maldīties par dienām.
Groundhog Day beidzās ar mūsu jaunā skolotāja – kaujas apmācības instruktora seržanta Jana Pračeka ierašanos, kurš uzreiz visiem sabojāja garastāvokli.
– Karavīri, jums jāsaprot viena vienkārša lieta. Jūs visi dodaties uz kaujas vienību. Nekādu garnizona dežūru, nekādu aizmugures sardzes darbu vai ko tamlīdzīgu. Tagad frontei vajadzīgi jauni karavīri, tāpēc pēc trim mēnešiem jūs visi dosieties nogalināt mikroautobusu lieluma kukaiņus. Vai jūs saprotat?
– Jā, kungs!
– Labi padarīts! Ja jūs nesaprotat, es jums to izskaidrošu. Jums ir tikai trīs mēneši. Ja vien jūs nevēlaties nomirt pirmajās piecās kaujas minūtēs. Viss, ko es tev tagad iemācīšu, izglābs tavu dzīvību vai kāda blakus stāvoša cilvēka dzīvību. Jūsu mācību laiks tiks saīsināts līdz divām stundām nedēļā. Jūs arī sāksiet jaunu nodarbību, kurā apgūsiet arakuļus. To uzvedību un fizioloģiju. Šodien mēs sāksim ar tavu bruņu un iepazīstināsim tevi ar kaujas ieročiem. Vai tas ir skaidrs?
– Jā, kungs!
– Labi, labi.
Pabeidzis monologu, seržants mūs aizveda uz šautuvi, iepriekš tur bijām bijuši tikai vienu reizi, mums parādīja visas galvenās vienības atrašanās vietas ēkas. Šautuve bija tukša, ja neskaita divus seržantus, kas to vadīja.
– Labi, vīri. Iepazīstieties ar Morita MK2 sērijas automātu. Tās ir galvenais bruņojums, gandrīz katra vienība ir aprīkota ar šādām "Moritām" ar nelielām modifikācijām. Nākamajā sesijā mums būs instruktāža un pilnīga specifikācija, kurā sīki izklāstīsim, kā rūpēties par šo ieroci, tā galvenās problēmas un dažādus piestiprinājumus, kas tam pieder. MK2 ir tikai pāris gadus, un tie var viegli cauršaut mazo blēžu čaulas, ar kurām jūs pārsvarā sastapsieties. Ar maziem es domāju trīs metrus garu radījumu, kas spēj skriet līdz četrdesmit kilometriem stundā, rāpties