Nekromantijas kļūdas robeža. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Nekromantijas kļūdas robeža - Edgars Auziņš страница 16
![Nekromantijas kļūdas robeža - Edgars Auziņš Nekromantijas kļūdas robeža - Edgars Auziņš](/cover_pre1368140.jpg)
– Tāpēc paskaties man acīs, Taiška, un saki vēlreiz – vai esi saņēmusi kādas zināšanas, kas saistītas ar dēmonu pasauli? Asuras, gaki un youki ir iekļuvuši mūsu pasaulē tūkstošiem gadu, taču neviens iepriekš nav bijis tuvu viņu pasaulei. Tāpēc saki man vēlreiz, Tayishka, ka tu tur neesi bijis vai nezini par pāreju starp mūsu pasaulēm.
Manas acis, iespējams, bija nedaudz iepletušās, bet mana balss noteikti svārstījās:
– Nezinu.
– Tu melo.
«Es…» Sapratusi, ka man kaut kas jāpaskaidro, es meklēju vārdus. «Es vēl neesmu sapratis, ko es redzēju tur, aiz nāves robežas.» Bet tā nav dēmonu pasaule!
– Tu melo.
Viņa konvulsīvi izdvesa. Filmas skatīšanās attīšanas režīmā viņam radīja ļoti izkropļotu attēlu. Pat ja viņš uzminēja gandrīz precīzi. Tomēr šajā gadījumā «gandrīz» bija pārāk būtiska atšķirība! Un es joprojām nesapratu, kuram no mums ir vairāk trumpju piedurknē.
– Dodiet man laiku saprast pašam, Sciacca kungs!
– Ko vēl jūs varat lūgt? – vecā vīra seja kļuva vēl neglītāka pēc tam, kad nekromants izlocīja uzaci. – Vai arī tu jau sāksi prasīt?
Pirms šīs frāzes biju gatava pajautāt… Vismaz izteikt cerību, ka viņš vispirms visas kārtis parādīs pats, ļaus iemācīties viņam uzticēties, un tad es viņam visu izstāstīšu. Pat ja ziņas viņam sagādās vilšanos, jo Taiška nav saņēmusi nekādu saikni ar dēmonu pasauli, bet viņš jau pieradīs pie manis tik ļoti, ka cienās palīdzēt ar manu problēmu. Jā, tieši tā izklausījās mans ideālais plāns. Tikai sarkastiskais un augstprātīgais nekromanta tonis tajā neiederējās…
«Es neko neprasu, Sciacca kungs.»
«Nemaz tā…» viņš, šķiet, bezgalīgi atkārto savā galvā šo frāzi. – LABI. Es nesteidzos un esmu gatavs nedaudz pagaidīt, līdz tu pats sāksi man lūgt, lai es ieklausos tavā visdziļākajā noslēpumā.
Tā ir pašapziņa! Man nebija laika novērst skatienu, kas, iespējams, izsmēja. Viņš pamanīja, un tāpēc viņš uzdeva šādu jautājumu:
«Vai jūs mani nesaista, Tayishka?»
Viņa iekšā iekliedzās: «Tas velk! Lai gan viņš ir tik neglīts, ka man asaras saplūst! Un vēl velk!» Tayishka tur bija vienkārši traka, ko es viņai teicu. Man bija pilnīgi atšķirīgs viedoklis par šo jautājumu, bet es skaļi teicu pretējo:
«Ļaujiet man sakārtot savas jūtas, Sciacca kungs.» Tagad manā galvā viss ir sajaukts no divdesmit gadu pateicības un divu dienu pārpratuma.
Viņš pēkšņi piegāja tuvāk. Un tagad viņš ar neslēptu ironiju pasmaidīja:
«Es vienkārši nevaru saprast, kāpēc jūs tik ļoti atšķiras no tā, ko es redzēju tajā bērnā.» Bet ticiet man, es neļaušu jūsu šaubām virzīties nepareizā virzienā. Noskūpsti mani, Tayishka. Ja starp mums nav saiknes, tad tādu izveidot nebūs grūti.
Skūpstīt? Es nevaldāmi atkāpos. Viņa tumšajās acīs pazibēja nelaipna gaisma, un tāpēc es nolēmu izskaidrot savu reakciju:
– Esmu apjucis! Un ne velti jūs Elrikas uzdevumā pieminējāt jaunavu! Tas ir tāpēc, lai viņš, saskaroties ar mani, neizsvērtu citas iespējas, bet tajā pašā laikā viņš nevarētu redzēt visu situāciju! Bet… kā tev vajadzēja zināt, ka es būšu jaunava? Un, ja tas neizrādītos, tad visa trajektorija būtu aizplūšana? Nevainojiet mani par to, ka šī doma tagad apēd manas smadzenes.
Viņš pasmaidīja, bet viņa acīs nebija jautrības:
«Tayishka – tā Tayishka, kuru saistīja viņas mātes zvērests – neatdotos pēc savas gribas citam vīrietim.» Bet es viņas biogrāfijā neredzēju nekādus traģiskus notikumus. Tāpēc to bija viegli paredzēt.
Tagad es vispār neko nesapratu. Nē, nu, pateicība, protams, ir pateicība, bet, ja Tayishka būtu satikusi kādu labu vīrieti… nu, vai kaut kā būtu aizgājusi par tālu ar alkoholu, tad viņa jau mierīgi varētu būt laimīga pāris bērnu mamma. Es nedroši noskaidroju, baidīdamies dzirdēt atbildi:
– Kāpēc tu nepadevies?
– Tāpēc, ka es sevi pasargāju. Tev bija jānāk pie manis – pēc paša vēlēšanās un ar pilnu vēlmi atklāt visus savus noslēpumus. Un tāpēc šo punktu iekļāvu zvērestā – es būšu tava pirmā un pēdējā aizraušanās. Vai ne? Nepretojies sev – nāc klāt un noskūpsti ar to, kuru tu sapņo satikt divdesmit gadus.
Taču Taiškas apslāpētie lūgumi un viņas piesardzīgais skatiens palīdzēja pieņemt lēmumu. Ir lietas, kas vienkārši ir jādara. Šajā gadījumā, lai notrulinātu modrību un neradītu vēl lielākas aizdomas. Es paspēru soli, pieliecos pie viņa sejas un aizvēru acis. Pats Sciacca kungs negrasījās man palīdzēt: viņš mani neapskāva, neatdeva skūpstu, kad es pieskāros viņa lūpām. Es pieglaudos nedaudz tuvāk. Viens, divi, trīs, ar to pietiek. Viņa atrāvās un nepaskatījās. Acis bija sašaurinātas, vērīgas, un balss kļuva maigāka:
– Kas tevi attur, Tayishka? Vai varat vismaz sirsnīgi atbildēt uz šo jautājumu?
– Tu… Tu neesi tāds, kādu es tevi atceros.
– Man nepatīk?
– Patīk! – Es pārliecinoši meloju, jo tieši par to Taiška uz mani kliedza. – Bet tu jautāji, kas mani attur…
Viņš pārtrauca, bet joprojām klusi runāja:
«Vai iemīlētas sievietes acis redz augumu vai plikpaurību?» Vai mīlestība nepadara nevienu izskatu pievilcīgu?
– A! Šis ir tests! – no negaidītas saprašanas to pat pateicu skaļi. – Tu pārbaudi…
Un viņa apstājās. Viņš zināja, ka īsto Tayishku neapturēs viņas neglītais izskats. Viņai katrā ziņā bija jādeg aizraušanās! Tas ir pārbaudījums, cik labi viņa burvestība darbojas! Un patiesībā viņš, iespējams, izskatās tieši tāpat kā Dmitrijs Aleksandrovičs. Bet ko man darīt ar savu 100% redzējumu?
«Tayishka, atbildi vēl uz vienu jautājumu.» Ja klausāties viņa balsī ar aizvērtām acīm, nav grūti iedomāties noteiktu pievilcību. Laika gaitā, protams, bet tas nav grūti… – Vai esat daudz mainījies pēc augšāmcelšanās? Vai arī tas ir tikai tavs raksturs?
«Tas ir daudz mainījies,» ir viegli pateikt patiesību. – Un es ļoti atvainojos, ja esmu jums vīlies.
– Es nepievīlu. Izraisīja interesi. Un es neesmu nekas pārsteigts jau divus simtus gadu. Man sāk rasties aizdomas, ka jūs ne tikai apmeklējāt citu pasauli – jūs ienesāt sevī dēmonu, par kuru es joprojām neko nezinu. Un tieši viņš tagad pievieno indi katram tavam vārdam.
Pie lietas, ko es varu teikt. Bet es negribēju runāt par neko citu: