Nekromantijos klaidų riba. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Nekromantijos klaidų riba - Edgars Auziņš страница 13
![Nekromantijos klaidų riba - Edgars Auziņš Nekromantijos klaidų riba - Edgars Auziņš](/cover_pre1368186.jpg)
Žinojau, ką turiu daryti. Atsigulkite, eikite miegoti ir praleiskite laiką normalių žmonių kompanijoje! Kad tik neišprotėtų ir bent iš dalies priprastų prie minties. Bet aš ilgai mėtydavausi ir sukiodavausi ir negalėjau nusiraminti. P. Sciacca yra maždaug septynių šimtų metų. GERAI. Bent jau Elricas nemelavo, kai pavadino jį senu. P. Sciacca nemėgsta triukšmo ir skandalų. GERAI. Taip pat ne itin mėgstu skandalus, bet visada esu pasiruošęs kelti skandalą, jei nuo to priklausys mano savijauta. Ponas Šaka išgydė mažąją Tayishką, kad dabar ji… Neįsivaizduoju, kam jam jos reikia. Bet koks tai turi būti tikslas! Galbūt jis kažko iš jos tikisi… o jei gaus, tai gal padės man išspręsti mano problemą. Apie ką jis pats dar net nežino. GERAI. Kol kas apie tai, kad Tayishka tikrai nėra Tayishka, geriau nekalbėti. Kas žino, kaip ši informacija paveiks mūsų bendrą biografiją…
4 skyrius
Dmitrijus Aleksandrovičius sėdėjo ant kėdės, kaktą įdėjęs į rankas. Kai tik atsimerkiau, pypsėjimas iš kairės šiek tiek paspartėjo. Nenustebęs jis pažvelgė į mane, tada į monitorių ir vėl į mane. Aš nusišypsojau.
– Sveika, Olga. Lažinuosi, kad tu tiesiog pabusi. Be jokios pagalbos. Aš laimėjau ginčą.
Taip, tas pats balsas. Tik balsės vos pastebimai trumpesnės ir tone nėra paslėpto gylio.
– Sveiki, Dmitrijus Aleksandrovič. Ar tavo pamaina nesibaigė?
Jis linktelėjo. Man pavyko suvokti, kad mano pasaulyje praeina maždaug tiek laiko, kiek aš praleidžiu kitame. O dabar turėtų temti. Reanimatologas į mano klausimą neatsakė, kažkaip nenatūraliai ramiai pradėjo kalbėti apie ką kita:
– Šį kartą beveik aštuonios valandos. Jūsų kraujospūdis ir širdies susitraukimų dažnis sumažės, bet nieko kritiško. Visiškai nereaguoja į dirgiklius. Nėra reakcijos į vaistą. Tu tiesiog išeik ir grįši.
– Aš žinau. Ar taip nerimauji, nes nerandi priežasties?
Jis staiga atsistojo, paliko mano lovą ir sustingo priešais langą. Pakeliui pastebėjau, kad lova, ant kurios anksčiau miegojo moteris, dabar tuščia. Dmitrijus Aleksandrovičius kalbėjo lygiu tonu:
– Ar aš nerimauju? Ne, Olga. Turiu darbą, kuriame laikui bėgant nustoji jaudintis.
– Tai kodėl tu čia, nes tavo pamaina jau seniai baigėsi?
Atrodė, kad jis manęs negirdi:
«Mes visada pasiruošę, kad slaugytoja atbėgtų ar paskambintų… pasakykite kažką panašaus į: „Pacientas iš trečio mirė.“ Arba „Pacientas nuo antrojo inksto sugedo.“ Arba: „Ei, Dim, padarėme viską, ką galėjome“. šiąnakt, bet mes jį praradome.» Ar supranti, Olga?
«Ne», – pajutau jo žodžių svorį ir iš tikrųjų bandžiau tai suprasti.
– Ir aš pasiruošęs. Priešingu atveju aš tiesiog negalėjau to pakęsti. Aš pasiruošęs, kad man kas nors paskambins ir pasakys: «Padarėme viską, ką galėjome, bet…“. Neverkčiau, neičiau į laidotuves ir po poros mėnesių pamirščiau vardą. Ar žinote, kodėl gydytojas, kalbėdamas su šeima, neužmezga akių kontakto? Taigi jie nepastebės, kad paciento mirtis jų tikrai nesunaikina. Jis jau galvoja apie kitą ligonį, tačiau yra priverstas kelias minutes stovėti koridoriuje su šeima ir daryti viską, kad jie nematytų jo akių.
Tokie prisipažinimai nėra apreiškimai. Jei visas intensyviosios terapijos skyriaus personalas kiekvieną netektį patirtų taip, lyg tai būtų savo paties, jie greitai išprotėtų kaip visuma. Tai tiesiog apreiškimas, kai sužinosite, kad jie neleidžia kiekvienai tragedijai nugrimzti į savo sielą, ir kuo ramiau dėl to bus, tuo geriau jiems ir kitiems pacientams. Ne apreiškimas, bet tokie prisipažinimai niekada garsiai neišgirsta. Mažai ką supratau apie mediciną, bet atrodė, kad tai pagrindinis medicinos etikos dėsnis.
– Kodėl tu man tai sakai, Dmitrijus Aleksandrovičiau?
Jis neatsisuko. Jis toliau žiūrėjo pro langą:
– Nes yra didelis skirtumas tarp to, kad aš nesu dievas – negaliu visų išgelbėti, ir to, kad aš visiškai nieko nepadariau. Laikui bėgant priprantama prie pirmosios. Su antrąja sutinku pirmą kartą. Aš nieko negaliu padaryti už tave, Olga.
Aš tylėjau. Jis geras gydytojas – negali susitaikyti su savo impotencija. Bet kaip mes galime palengvinti jo naštą? Jis netiki mano pasakomis. Nes jie skamba kaip pasakos.
– Negaliu tavęs skirti terapijos ar išrašyti. Trys komos per dvi dienas… Susitariau su diagnostikos centro specialistais – poryt dar kartą patikrins. Bet esu beveik tikras, kad ir jie nieko neras. Jūs sergate, Olga, bet tikslios versijos neliko. Ir nesu tikras, kad rytoj ar poryt esu pasiruošęs išgirsti: «Mes padarėme viską, ką galėjome…“, nes iki tos dienos, kai mirsiu, prisiminsiu, kad nieko nedarėme.
Sukapoti. Tikrai geras specialistas, pasiruošęs gelbėti ligonius su kiekvienam gydytojui būdingu cinizmu. Jis žino, kaip pralaimėti, bet niekada anksčiau taip nepasimetė, nežinodamas, kas vyksta. Atsisėdau ir kalbėjau įtikinamiau – ši situacija turi būti pašalinta:
– Dmitrijus Aleksandrovičius! Ar galiu išgerti kavos?
Jis atsisuko ir nustebęs pažvelgė į mane:
– Žinoma ne.
– Gaila! Bet po savaitės vėl paklausiu. Ir žinai, kada nors aš pagaliau pabussiu, pažadu tau. Bet iki tol jūs turėsite rūpintis mano kūnu, kol jis bus paliktas be priežiūros.
Jis pavargęs nusišypsojo, tada nuėjo miegoti ir galvojo:
– Man patinka tavo požiūris. Bandysiu susitarti dėl susitikimo su artimaisiais. Taip pat paprašykite draugo atnešti jums asmeninių daiktų. Nedaug žmonių, kurie yra intensyviosios terapijos skyriuje, gali žaisti vaizdo žaidimus ar skaityti knygas, bet mes padarysime jums išimtį.
– Giminės? – susijaudinau. – Jei Kostjai tektų jiems paskambinti, vargu ar jis tai padarė…
Dmitrijus Aleksandrovičius nukrito ant kėdės ir dabar kalbėjo lengviau:
– Tada pasakyk pats.
– Apie ką? Kad iš Tomsko čia būriais lėktų ir po langais kiaurą parą kauktų? Nenoriu. Ir aš neketinu mirti, todėl nematau jokios priežasties jiems trukdyti.
Jis pasilenkė ir pažvelgė man į veidą:
– Pasmerktas,