Pavasara dienasgrāmatas. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pavasara dienasgrāmatas - Edgars Auziņš страница 4
![Pavasara dienasgrāmatas - Edgars Auziņš Pavasara dienasgrāmatas - Edgars Auziņš](/cover_pre1369298.jpg)
«Iedomājieties, bet cilvēki vēlas būt skaisti, un tāpēc viņiem ir nepieciešams apģērbs un kosmētika,» atbildēja Lanka, smagi elpojot, uzmanīgi noliekot uz asfalta lielu, spīdīgu koferi.
«Lai cilvēki būtu skaisti, viņiem ir vajadzīgas tikai smadzenes un nekas vairāk,» Vesta pamāja, uzkāra plecā mugursomu un aizvela koferi aiz roktura uz akadēmijas vārtiem.
– Čau, vai vari man palīdzēt? – Emma kliedza pēc viņas.
– Es domāju, ka nē, jo tu gribi būt skaista, un skaistums prasa upurus! – Romāņina atbildēja smaidot, tuvojoties tuvu ieejai.
Viņa jau bija iegājusi teritorijā, bet kāda rupja kustība viņu pameta. Kāds bubulis viņu satvēra aiz kapuces un pacēla no zemes, Vesta stāvēja uz pirkstgaliem.
– Ei, kāda te morāle! – meitene nomurmināja, vicinot rokas. – Ļauj man iet!
– Kur tu dosies? – jautāja, apsargs viņu nelaižot vaļā.
– Kaut kur uz akadēmiju. Ielaid mani, es tev saku, es šeit mācos.
«Jūs šodien esat jau trīsdesmitais, kurš man mēģina pierādīt, ka mācāties šeit.»
– Jā, kas notiek…
Emma, smagi elpot, pieskrēja pie viņiem un izņēma no drauga kabatas savu elektronisko karti.
«Lūk, ņemiet to,» sacīja Lankova, pasniedzot to apsargam.
Vīrietis atlaida Romāņinu, viņa piezemējās uz asfalta un sāka neapmierināti kaut ko murmināt zem deguna. Apsargs atgriezās un iedeva viņas caurlaidi.
«Esi laipni gaidīts,» Vesta šņāca, ieliekot to atpakaļ kabatā.
«Šeit ir mans,» Emma iedeva savu caurlaidi. – Un vai tu vari man palīdzēt ar manām lietām?
– Protams, tagad es izsaukšu apsargus, viņi aizvedīs tavas mantas uz istabu…
«328,» Emma pabeidza, burvīgi smaidot. – Lai viņi paņem arī tavu koferi.
«Nē, es neuzticu savas lietas apšaubāma izskata vīriešiem,» Vesta vēlreiz uzmeta neapmierinātu skatienu uz apsargiem.
Meitenes nogaidīja, līdz būs savākušas Emmas koferus un devās iekšā akadēmijā.
– Un kur ir kopmītne? – Vesta jautāja, kad meitenes apstājās alejas vidū. «Man šķiet, ka mēs pabraucām garām šim soliņam apmēram pirms piecām minūtēm.»
«Es nezinu,» Lankova paraustīja plecus. – Akadēmijai ir milzīga teritorija, ir divas kopmītņu ēkas un daudz vairāk infrastruktūras ēku.
«Ei, Em, neiedziļināsimies detaļās,» nomurmināja Romanīna. «Mums šķiet, ka visi līķi plūst uz ēku ar lielām kāpnēm.
Vesta saritināja koferi, un draudzene traucās viņai aiz muguras. Akadēmijas teritorija bija patiesi pārsteidzoša ar savu izmēru, droši vien no putna lidojuma varētu domāt, ka šī ir atsevišķa maza valsts. Jā, akadēmija tiešām dzīvo grandiozā stilā, te neko nevar pateikt. Taču interesants ir vēl kas: lai arī teritorija liela, viss izskatās sakopts un pat mājīgs, kas šādām vietām ir dīvaini un tām ir pavisam neparasti.
– Viņi joko, vai ne? – Vesta skaļi teica, skatoties uz garajām kāpnēm.
«Es teicu, iedodiet man koferi,» Emma atbildēja un sāka kāpt pa kāpnēm.
Romāņina ar rokām satvēra somas rokturi un sāka to vilkt augšā pa kāpnēm. Sasodīts, kāpēc tas vienmēr ir šādi? Jūs nēsājat koferi uz līdzenas virsmas, un tas ir vieglāks par spalvu, bet, tiklīdz jums to vajag kaut kur vilkt, tajā pēkšņi parādās ķieģeļi. Dzīve ir nežēlīga lieta. Vesta smagi elpoja, bet turpināja vilkt viņu sev līdzi. Skolēni, kas gāja garām, skatījās uz viņu, daži ar līdzjūtību, bet daži griezās pie deniņiem. Viņa viņiem nepievērsa nekādu uzmanību; Emma jau ilgu laiku stāvēja augšstāvā un gaidīja savu dīvaino draugu. Vesta apstājās atpūsties un nolika čemodānu uz pakāpieniem, meitene noliecās, lai sasietu kedu šņores, bet viena neveikla kustība un viņas koferis ar triecienu noripoja lejā, ne tikai, tas arī atvērās. Nevis koferis, bet pagraba amatnieku brīnums, sasodīts!
Čemodāns noripoja un ietriecās kokā. Vestas drēbes gulēja pa visām kāpnēm.
«Nē,» meitene nomurmināja un ātri noskrēja lejā pa kāpnēm.
Ap viņas koferi jau drūzmējās pūlis un kāds īpaši dzīvespriecīgs puisis turēja rokās viņas mīļāko pidžamu ar žirafi.
– Ak, kurš valkā tik karstas lietas? – Senija jautāja, virpinot gaisā Vesta pidžamu.
Romanīna ar elkoņiem pagrūda visus malā un nostājās blakus Senijai.
– Dot to atpakaļ! – viņa skaļi teica un sāka bāzt pārējās mantas koferī, pūlis aiz viņas izplūda smieklos.
– Skaties vien! Šis perverss valkā sieviešu drēbes! Mums akadēmijā ir izvirtulis! – Isajevs smejoties teica.
– Raustīt! «Vesta iztaisnojās un iesita puisim starp kājām. «Viņi jums laipni jautāja, idiot.»
Isajevs saliecās uz pusēm, Romanīna izrāva viņam no rokām pidžamu, aizvēra koferi un izgāja cauri pūlim. Sanākušie skolēni skaļi smējās, kad Senija pamodās, viņš nolēma neturpināt sadursmi, vairākas reizes apkaunot desmit minūtēs tādam puisim kā viņš. Viņa pavadīja vēl desmit minūtes, lai savāktu savas mantas pa kāpnēm, bet beigās viņa beidzot uzvilka viņu augšā.
– Vi, kāpēc tev nevarētu būt piedzīvojumi? – Lanka teica, turot vēderu, skatoties uz savu aizelpušu draugu.
«Labāk klusē,» Vesta atbildēja, izelpojot, viņa nolika koferi un piegāja uz priekšu, lai paņemtu no draudzenes rokām pudeli ūdens, bet acīmredzot viņa uzkāpa uz oļa, kāja sakustējās un viņa paliecās uz priekšu.
Romanīna grasījās ar savu ķermeni sajust asfaltu, bet tā vietā viņas degunu trāpīja vīriešu odekolona smarža.
«Ei, tev jāpaskatās uz savām kājām,» vīrietis nomurmināja, cieši turēdams meiteni.
«Piedod,» Vi pacēla galvu un ieraudzīja sev priekšā staltu vīrieti, kuram ir apmēram trīsdesmit. – Ak, tu neizskaties pēc studenta, vai arī gribēji iegūt desmit minūtes slavas?
«Tu nevarēji iztikt ar parasto, paldies?» – Mārtiņš jautāja, nostādot meiteni kājās. – Jūsu takta izjūta ir vāja.
Suvorovs paņēma somu un devās prom no vietas.
«Es nelūdzu, lai mani pieķer,» atbildēja Romāņina un pastiepa viņam mēli.
– Ģēnijs, bet uzvedas