Apstākļu spiediena ietekmē. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Apstākļu spiediena ietekmē - Edgars Auziņš страница 1
![Apstākļu spiediena ietekmē - Edgars Auziņš Apstākļu spiediena ietekmē - Edgars Auziņš](/cover_pre1369299.jpg)
Ir pagājuši gandrīz trīs gadi. Visiem šķiet, ka es dzīvoju un dzīvoju parastu dzīvi. Dažreiz arī es tā jūtos. Es dzīvoju parastu dzīvi. Cik tas ir iespējams pēc gandrīz sešiem ellē nodzīvotiem gadiem.
– Vai tu taisies smēķēt? – Galda kaimiņiene iegrūda man plecā.
«Ejam,» es skābi pasmaidīju.
Es sāku smēķēt tikai pirms trim gadiem – vispirms vienu cigareti mēnesī, tad nedēļu, tad katru dienu. Mani klasesbiedri ātri saprata, ka es sēžu, un pēc katras nodarbības sāka mani aicināt ārā. Un jāpiebilst, ka smēķēt mēģinu tikai augstskolā. Nākamais pāris beidzās un pēc sekundes mani jau vilka pa gaiteni uz ielu. Vai tiešām cilvēkiem patīk ievilkt citus savā purvā?
– Man ir tik skumji, varbūt mums nevajadzētu iet uz nākamo? – uz lieveņa jau bija sapulcējies krietns ļaužu pulks, kas atļāvās savam ieradumam.
– Kurš nākamais? – ikdienas dialogs jebkura pāra priekšā. Neviens nekad nezina, kurš pāris ir nākamais, bet katrs kaut kā nonāk īstajā vietā īstajā laikā.
– Tu dosies? – Viņi pakratīja mani aiz pleca.
– Nezinu. «Man vēl ir ko darīt, bet viņi var pagaidīt,» es strupi atbildēju.
«Labāk aiziet redzēt šo pāri, skolotājs atzīmē, ka ir pirmdiena,» nāca no kaut kurienes sānos.
Pie ēkas lieveņa, kur bija ierīkota spontāna smēķēšanas zona, skolēni veidoja savas grupas atbilstoši grupām vai specialitātēm. Dažkārt uzņēmumi sajaucās, taču šis drīzāk bija izņēmums.
Mūsu grupā gandrīz visi beidza pīpēt, ātrākie gaidīja pārējos. Pie ēkas piebrauca liela tonēta mašīna un uzreiz piesaistīja visu skatienus.
– Forša mašīna! – kāds nosvilpa.
Es gribēju pakrist pazemē. Pazust. Skrien prom. Es gribēju, lai tas viss būtu sapnis, jo es precīzi zināju, kuru šīs automašīnas vadītājs bija ieradies redzēt. Pa vadītāja durvīm iznāca jauns puisis. Klātesošo pārsteigtajos skatienos viņš tuvojās man.
«Šodien jūs gaida padomē,» viņš man uzreiz teica. – Viņi gaida nedēļu.
– Viņi pagaidīs vēl mazliet. Vai tas ir tikai tas, pēc kā jūs atnācāt? – jautāju, kaunā degdama, bet to neizrādot.
«Lūdzu, parakstieties,» viņš turēja rokās planšeti ar kaut kādu lapu. Es ātri pārlaidu tam acis un parakstīju to.
«Ir pienācis laiks jums,» es pasniedzu planšeti puisim un pateicu to tādā tonī, kas neprasa strīdus vai ķildas. Puisis tikai pasmaidīja un pagriezās pret savu mašīnu.
– Ak, kas tas ir? Kas ir šis skaistais puisis? – klasesbiedrene apbrīnojami jautāja.
«Neviens,» es ieelpoju.
– Ko viņš tev parakstīja?
«Pieteikums atvaļinājumam,» visi uztvēra šo atbildi kā joku, bet tā bija tīra patiesība.
– Tas ir smieklīgi, bet būsim nopietni.
«Tas ir nopietni,» es atbildēju bez smaida.
– Labi, mēs ejam kā pāris? – Mani klasesbiedri paskatījās uz mani no sāniem.
«Ejam,» es atbildēju.
Līdz šim šis bija pēdējais pāris un man bija tikpat garlaicīgi kā visi iepriekšējie. Sajūta ap ēku pēc šīs tikšanās bija sapuvusi. Bija sajūta, ka manas divas dzīves sajaucas. Meitenes nebeidza mani pratināt par to, kas pie manis nāca un ko es parakstīju. Šādā vidē kļuva grūti saglabāt mieru. Es ilgu laiku biju iegrimis domās par savu dzīvi, pārstāju atbildēt uz jautājumiem, un pāris man aizlidoja vienā mirklī.
– Braucam mājās? – no smagajām pārdomām mani izvilka galda kaimiņš.
«Jā, Sanja, iesim,» es ātri nospriedu.
Mans galda biedrs ir mans labākais draugs universitātē. Un parastajā dzīvē, iespējams, arī. Viņš ir viens no retajiem civiliedzīvotājiem, kurš zina par nelielu daļu no manām juridiskajām darbībām. Patiesībā Saša zina tikai vispārīgi – es izvēlējos viņu pasargāt no citas pasaules.
– Kas pie jums nāca, kad mēs to nopirkām? – viņš jautāja jau mašīnā.
– Mazi cep. «Es lūdzu atvaļinājumu,» es viņam pamāju.
«Tātad jūs nejokojāt pie ieejas,» viņš iesmējās. «Acīmredzot viņš meitenēm patika.»
«Viņam šīs meitenes ir kā negriezti suņi, un mums tur nekas nav piemērots.»
Atlikušo ceļu klausījāmies mūziku un pļāpājām par mācībām. Man ļoti pietrūka vienkāršas sarunas par kaut ko normālu uz vienādiem noteikumiem.
Pēdējā laikā manas dzīves «tumšā» puse sāk jaukties ar «balto», un šis apstāklis mani nedaudz biedē un liek sajust briesmas tur, kur tām nevajadzētu būt. To visu ir grūti realizēt, un ar to ir jātiek galā. Lai gan, manuprāt, mana dzīve jau sen ir kļuvusi pelēka.
– Tas viss, vai man tevi rīt paņemt? – Saša apstājās netālu no ieejas.
– Nē, es droši vien rīt došos uz treniņu laukumu. Es neiešu uz nodarbībām.
– Vai varu nākt tev līdzi? – viņš bailīgi jautāja.
– Kāpēc tev to vajag? – Es biju pārsteigts. «San, ja tev ir problēmas un es varu palīdzēt, tad runājiet uzreiz un netērējiet nevienam laiku,» es negaidīju atbildi.
«Man vienkārši interesē skatīties,» mans draugs izspieda.
Es gudri paskatījos uz viņu.
– Kā būtu ar piedalīšanos?
«Arī to,» viņš beidzot atzina.
«Tad rīt paņemiet mani pie otrā pāra, un mēs iesim kopā,» es izkāpu no mašīnas un devos uz savu dzīvokli.
Es jebkurā laikā varēju iet viens, kur vien man vajag. Man ir mašīna un motocikls, un es varu braukt. Tikai man nav vadītāja apliecības, bet tā ir ļoti maza problēma man piederošajā pilsētā. Varētu pati braukt vai norīkot sev personīgo šoferi, bet visparastākais students tā dzīvot nevar.
Kādreiz es izvēlējos strikti nošķirt savu dzīvi un sevi. Vēl nesen viss gāja lieliski. Pat pēc tam, kad daļa manas dzīves sabruka un tika sagrauta, es varēju savākties un turpināt dzīvot. Bet mana otrā dzīve tagad griežas tikai ap atriebību vai drīzāk to meklēšanu, kuriem man ir jāatriebjas. Un atlikušo šīs dienas daļu, tāpat kā dažas citas, pavadu atmiņās un faktu salīdzināšanā.
Iezvanījās telefons. Krēslas klusumā tas izskanēja negaidīti skaļi un asi.
– Jūs bijāt prom uz nedēļu! Vai tu vispār kaut ko darīsi? Mums ir kontrabandas lieta. Vai esat gatavs prezentēt vismaz dažus rezultātus?! – telefona uztvērējs plosījās no skaņām.
– Šo uzdevumu jau esmu atrisinājis. Rīt es jums pateikšu to cilvēku vārdus, kuri būtu jāpārbauda.
– Šodien! Tagad! – kliedza balss klausulē.
«Rīt,» es bargi pārtraucu