Spoku sargs. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Spoku sargs - Edgars Auziņš страница 10
![Spoku sargs - Edgars Auziņš Spoku sargs - Edgars Auziņš](/cover_pre1369712.jpg)
– Marija Iļjiņična, pieskati visus šeit esošos. Ja tev ir kādas grūtības vai kaut kas vajadzīgs, nevilcinies man zvanīt,» es pasniedzu viņai savu vizītkarti.
– Labi, Konstantīns Sergejevič. Lai jums labs ceļojums,» viņa atbildēja un viegli pasmaidīja.
Izgāju ārā, iekāpu mašīnā un pavēlēju aizvest mani uz staciju. Pats priekšnieks brauca, tāpēc visu ceļu runājām par muižas lietām.
Vilcienā es noliku tēva čekus un viņa piezīmju grāmatiņu uz galda sev priekšā un sāku pārbaudīt mazo un lielo burtu pareizrakstību. Viss sanāca. Kvītis bija rakstītas mana tēva rokrakstā. Nu, vai tas ir ļoti kvalitatīvs viltojums.
Maskavā ierados vakarā. Laiks šeit bija labāks, bet debesis bija apmākušās ar smagiem pelēkiem mākoņiem.
Nākamajā dienā teorētiskajā nodarbībā par Riftas vērtīgo ārstniecības augu ievākšanu un pareizu izmantošanu manas domas bija par rītdienas reidu. Lai gan Vlads mums apliecināja, ka iesim iekšā pirmie, iekšā tādas pārliecības nebija. Un es pieradu uzticēties sev, jo daudzkārt biju pārliecināts, ka mana intuīcija mani nekad nemaldina.
Agri otrdienas rītā mēs ar visu Uzvarētāju ģildi iekāpām vilcienā. Kā vienmēr braucām kupenā, bet šoreiz bijām četri. Lakstīgala un Vjazovs bija kopā ar mums.
«Trīs gadu laikā es nekad neesmu bijis šajā plaisā.» No kurienes tas radās, jo trīsdesmit gadus nav parādījušies jauni rifti? Vai tiešām viņš ir pazemināts no vidējā līdz zemākajam līmenim? – Lakstīgala neizpratnē jautāja, kad Vlads paskaidroja, kur atrodas Rifta.
«Es dzirdēju, ka daži no tiem laika gaitā kļūst reti.» Saka, ka kaut kur Sibīrijā ir miris Rifts, kurā vispār nekas neparādās,» atbildēja Vjazovs.
– Viņi melo! Tajās vienmēr var kaut ko atrast. Dažiem ir tik auglīga zeme, ka pat to var pārdot,» sašutis bija Naitingeila.
Es nepievienojos sarunai, lai gan man arī likās dīvaini, ka mūsu reģionā ir parādījies vēl viens zemāks Rifts. Vlads klusēja, bet bija skaidrs, ka viņš ir satraukts.
Krievijas impērija. Vaina pie Voroņežas
Katru plaisu ieskauj augsta siena un no augšas pārklāta ar kupolu gadījumam, ja kāds radījums no tā izbēgtu. Tas notika ārkārtīgi reti, taču drošība bija pirmajā vietā. Turklāt postenī bija diennakts apsardze, kurā bija pieredzējuši kaujas burvji, kuri nepieciešamības gadījumā varēja nekavējoties nogalināt briesmoni, kā arī viņi nodarbojās ar Riftu atvēršanu un aizvēršanu.
Mēs tuvojāmies drošības postenim, aiz kura eja uz Riftu spīdēja baltā gaismā. Vlads parādīja mūsu piespēli vienam no apsargiem, taču viņš teica, ka Rifts tiks atvērts tikai pēc pusstundas.
«Tad mēs pagaidīsim šeit,» viņš pamāja.
Mūsu garastāvoklis uzlabojās, jo tas nozīmēja, ka pēc konservācijas Riftā neviena cita nebija, kas nozīmē, ka beidzot varējām nopelnīt labu naudu.
Pēkšņi aiz muguras atskanēja soļi un atskanēja rupja balss:
– «Uzvarētāji», ko jūs, pie velna, darāt mūsu Riftā?
Visa Sīriusa ģilde tuvojās mums. Viņu bija desmit, no kuriem divi jau bija oranžā rangā, bet viņi turpināja medīt ar savu ģildi.
– «Sīrius», jums ir nepareizs datums. Šodien mēs esam pirmie, kas ienāk,» atbildēju un gāju uz priekšu, aizšķērsojot viņiem ceļu.
Siriusa vadītājs Potaps rakņājās savā mugursomā, izņēma piespēli, pacēla to augstu un izsmejoši sacīja:
– Nu, vai tu esi satriekts? Eh-h, «Uzvarētāji» jūs nekad mūs nepārspēsiet.
«Nesteidzies, Potap,» Vlads viņam parādīja mūsu caurlaidi.
Visi saprata, ka notikusi kļūda, un mūs nosūtīja kopā tajā pašā dienā.
– Mēs rīkosimies kā parasti. Pirmkārt, mēs nogalinām visus bīstamos radījumus, un lai tā būtu, mēs atstāsim tos, kas nekož,» Potaps pasmīnēja, un viņa ģildes locekļi uzgavilēja.
– Nu, es nē! Jūs vienmēr esat pirmais, kas ienāk! Tagad ir mūsu kārta! – Lakstīgala iesaucās un draudīgi virzījās uz viņiem.
Šajā laikā pie mums pieskrēja pārstāvis un paskaidroja:
– Kungi, nevajag strīdēties. Manā protokolā rakstīts, ka šajā Riftā galvenokārt ir rūda, akmeņi un vērtīgi augi, tāpēc tas tika pārnests no vidējā līmeņa uz zemāko. Nav arī nekā dīvaina tajā, ka tev iedeva caurlaides uz vienu reizi, jo resursu pietiek visiem.
Neviens no mums negribēja dalīties, bet nebija izvēles, tāpēc pēc pusstundas visi kopā tuvojāmies Riftam.
Es domāju, ka nebūtu labākas iespējas atrisināt domstarpības, un ierosināju:
– Darīsim tā: tā, kura ģilde savāks visvairāk resursu, pirmā iekļūs Riftos. Vai tu piekrīti?
«Mēs vienmēr būsim pirmie, kas ienāks,» Potaps murmināja caur zobiem.
– Tātad tu izklaidējies? – es pasmaidīju.
«Tev vajadzētu uzmanīt savus vārdus, brūkle.» «Es ne no kā nebaidos,» viņš sarauca kuplās uzacis.
– Tad darījums? – es pastiepu roku.
– Sasodīts. Vienošanās,» viņš man paspieda roku.
Tiklīdz iegājām Riftā, mums uzbruka. Bet tie nebija briesmoņi.
4. nodaļa
Kad iegājām Riftā, spokainais zobens jau bija manās rokās, tāpēc man izdevās atvairīt uzbrukumu zaļo burvju bultu veidā. Monstri nevarēja burvest, tāpēc tie bija saprātīgi radījumi, kas slēpās blīvajā veģetācijā.
– Kas pie velna? Te nevienam nevajadzētu būt! – Potaps rēca un raidīja mežā zilu postošu sfēru.
Tas ielidoja dziļi mežā un eksplodēja. Atskanēja čīkstēšana, un cilvēkveidīgie radījumi ar zaļu zvīņainu ādu un acīm kā ķirzakai metās dažādos virzienos. Skrienot viņi mūs atkal apbēra ar mirdzoši zaļām bultām.
Pēkšņi kāds aiz manis noelsās un nokrita zemē. Es pagriezos un ieraudzīju, ka tas ir viens no Sīriusa burvjiem. Viņam bija zaļš plankums tieši pieres vidū, kas ātri izplatījās.
Šajā laikā plūdi metās viņam pretī. Viņš ātri noņēma bruņas no krūtīm un novietoja dziedinošo artefaktu. Tomēr burvis kļuva arvien sliktāks. Viņš tik tikko spēja elpot un nemirkšķinot skatījās uz tumši pelēkajām