Spoku sargs. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Spoku sargs - Edgars Auziņš страница 3
![Spoku sargs - Edgars Auziņš Spoku sargs - Edgars Auziņš](/cover_pre1369712.jpg)
– Varbūt duelis?
Gorins pamāja ar galvu, atkāpās un, ar skatienu caururbdams mani, caur zobiem nomurmināja:
– Rodionov, es izaicinu tevi uz dueli.
– Lieliski! Es ilgi gaidīju iespēju iesist tev pa seju,» es nopriecājos.
«Vai jūs domājat, ka mēs cīnāmies ar dūrēm kā daži parastie cilvēki?» Vai tu esi izkritis no prāta? – viņš bija sašutis.
– Jā. Šovakar deviņos vakarā zem kupola numur trīs. Pārliecinieties, ka neesat nokavējis.
«Es jūs nogalināšu ar kailām rokām un pēc tam kremēšu uz vietas,» viņš piedraudēja, pagriezās un gāja pa gaiteni, pastumdams malā studentus.
Pēc pusstundas sākās mana praktiskā stunda, tāpēc devos uz kafejnīcu. Studentu ēdnīca man bija glābiņš, jo man nepatika gatavot. Piektdien bieži paņēmu kotlešu un pīrāgu maisu, lai pietiktu visai nedēļas nogalei.
Kad es apsēdos pie galda ar ēdiena paplāti, Lisa man tuvojās, un Gorins tuvojās viņai.
– Kostja, nejaucies ar viņu. Jūs zināt, kas ir viņa tēvs. «Tie var sabojāt tavu dzīvi,» viņa klusi sacīja, skatoties apkārt.
«Būtu ko sabojāt,» es pasmīnēju, iemaisot skābo krējumu biezajā borššā.
– Bet es par tevi uztraucos…
«Viss būs labi,» es viņu pārtraucu. «Kādam ir jāpaskaidro šim tītaram, kas viņš patiesībā ir.» Es nedomāju, ka viņš kādreiz varētu mani sasniegt. Starp citu, kur tu uzzināji par dueli?
«Es slēpos aiz durvīm un noklausījos jūsu sarunu,» viņa atzina. – Tas viss ir manis dēļ, vai ne?
– Nē. Tas jau sen prasās, bet tagad ir parādījies tik labs iemesls. Tas ir grēks neizmantot priekšrocības,» es viņai piemiedzu aci un sāku ēst.
Liza nopūtās, bet vairs necentās viņu atrunāt un, atkal ar bažām uzlūkojusi mani, atgriezās pie draugiem. Es gandrīz nesaņēmu acis, sakot, ka viņai ar to nav nekāda sakara. Man viņa patika, un es redzēju, kā viņu apgrūtināja šī idiota sabiedrība, tāpēc pēc uzvaras noteikti pabrīdināšu, ka nevajag vajāt meiteni. Bet, pirmkārt, man nepatika tas, ka Gorins un viņa draugi iedomājās sevi labāk par mani. Man ir arī grāfa tituls, lai gan tagad es to drīzāk slēpu, jo neatbilstu tam. Virkne nelaimju noveda mūs līdz nabadzībai.
Pabeidzu pusdienas un devos uz treniņu laukumiem. Mans skolotājs bija jaunais un enerģiskais Efims Prohorovičs. Viņš vienmēr bija pozitīvs un sveicināja mani ar smaidu.
– Kostja, tu esi vesels! Vai esat gatavs darbam un aizsardzībai? – Viņš pastiepa roku uz rokasspiedienu.
– Labdien, Efim Prohorovič. Esmu gatavs un pat jau zinu, kādu vairogu šodien taisīšu,» es stingri paspiedu viņa roku.
«Parādi man,» viņš pamāja.
Trīs stundas trenējos veidot vairogu, bet tas tik un tā ļoti atšķīrās no tā, ko biju iecerējis. Pirmkārt, tas bija uz pusi mazāks. Otrkārt, tas ir pilnīgi trausls. Pietika ar diviem skolotāja sitieniem, lai viņš pazustu.
«Tas, ka jums izdevās to izveidot, jau ir liels sasniegums.» Laika gaitā jūs iemācīsities pareizi sadalīt savu enerģiju. Bet tavs zobens izrādās izcils. Cik sitienus tas var izturēt?
– Pagaidām desmit. Taču atpūtai nepieciešams daudz mazāk laika.
Mēs atvadījāmies un es devos uz tuvāko pārtikas veikalu, kas atradās pāri ielai no akadēmijas. Nopirkusi nepieciešamākās lietas, ar nožēlu atzīmēju, ka naudas palicis pavisam maz. Steidzami vajadzēja izdomāt, kur vēl papildus nopelnīt.
Es izvilku telefonu un sazvanīju Vladu.
– Sveiks, Kostja! Jūs piezvanījāt laicīgi. Atveras kārtējais Rifts un izskatās, ka šoreiz ienāksim pirmie,» sadzirdēju līksmo ģildes vadītāja balsi.
– Lieliski jaunumi! Kur un kad? – Mani iedvesmoja.
– Nākamajā otrdienā pie Voroņežas.
Man bija žēl, ka atkal kavēju nodarbības, bet nauda bija svarīgāka. Sarunājām piezvanīt tuvāk randiņam un atvadījāmies.
Paēdusi sātīgas vakariņas, izgāju no hosteļa un devos uz treniņu laukumiem. Kad tuvojos trešajam treniņlaukumam, biju pārsteigts par klusumu. Man šķita, ka Gorins noteikti sauks visu savu svītu, bet tikai dažas tumšas figūras uz priekšu.
Tiklīdz es šķērsoju treniņu laukuma robežas, ieslēdzās kupols un līdz ar to arī apgaismojums.
«Rodionov, man likās, ka tu sāc,» Gorins sacīja un iededzināja uguni rokā.
«Es nezināju, ka tu spēj domāt,» es pasmaidīju. «Bet vienošanās balstījās uz dūrēm, tāpēc dzēsiet uguni.»
Šajā laikā mani aplenca vēl trīs studenti. Pēc viņu sejām bija skaidrs, ka viņi bija ieradušies ne tikai uzmundrināt savu biedru.
– Duelis, Rodionov, ir par aristokrātiju, un tu tāds neesi. Tāpēc jūs to saņemsiet tā, kā jūs ciema iedzīvotāji var tikai saprast. «Mēs jums noorganizēsim tumšu,» Gorins dusmīgi sacīja un pirmais uzbruka.
2. nodaļa
Gorins pamāja ar roku, un uguns bumba lidoja man pretī. Es pielēcu malā un izveidoju zobenu. Šajā laikā pārējie man uzbruka. Kāds sūtīja uz mani ledus bultas, kāds mēģināja sist ar pātagu, kas izgatavots no degoša vīnogulāja, kāds sita ar gaisa dūri.
Pēc tēva uzstājības jau no agras bērnības nodarbojos ar paukošanu, tāpēc uzbrukumu viegli atvairīju, bet pats ar zobenu neuzbruku. Nolēmu, ka duelis notiks pēc maniem noteikumiem. Neatkarīgi no tā, vai Gorins to vēlas vai nē. Tāpēc viņš ar zobenu atvairīja vēl vienu bultu un metās pie ūdens maga. Viņš to negaidīja un pat nereaģēja. Cik vien varēju, iesitu viņam ar dūri pa degunu. Students kliedzot nokrita uz grīdas un satvēra viņa seju. Asinis tecēja pa kaklu, izmērcēdams viņa dārgo kreklu.
Pārējie bija pārsteigti par manu nekaunību, jo domāja, ka es bēgšu un necīšos. Es izmantoju klusumu un iesitu pa zarnām augu burvim, kuram no plaukstas izlīda degoši vīnogulāji, kuru sula, saskaroties ar ādu, parasti atstāja lielas tulznas. Burvis noliecās un, elsdams gaisu, nokrita sānis.
– Sit viņu! – Gorins skarbi iesaucās un apmētāja mani ar ugunsbumbām.
Fantoma zobens bija gandrīz pazudis, tāpēc man bija jārīkojas ātri. Es netērēju laiku gaisa saliektājam un nekavējoties metos uz Gorinu. Viņš mani sagaidīja ar dusmām sagrozītu seju un dedzinošām rokām. Es tik tikko paguvu nogāzties uz sāniem no degošas dūres sitiena, pirms otrs gandrīz skāra manu ķermeni.
«Au, izskatās,