Īpaši. Ceļš uz izcilību. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Īpaši. Ceļš uz izcilību - Edgars Auziņš страница 8
![Īpaši. Ceļš uz izcilību - Edgars Auziņš Īpaši. Ceļš uz izcilību - Edgars Auziņš](/cover_pre1372515.jpg)
– Klusi, nekrīti panikā. Mēs to izdomāsim kopā. Rīt mēs dosimies uz viņa laboratoriju.
– Es iešu viena.
– Nē, mīļā, es tevi nepametīšu. Mēs to pārdzīvosim kopā, būs vieglāk, ticiet man,” meitene viņu pārliecināja, skatoties tieši viņam acīs.
Rens nevarēja viņai atteikt, lai gan juta, ka viņa būs lieka. Puisis sāka nožēlot, ka visu pateica. Bet tagad nav atgriešanās. Jums vienkārši jāvirzās uz priekšu.
– Paldies, Čārlij, bez tava atbalsta es vienkārši kļūtu traks. Es mīlu Tevi.
Meitene pasmaidīja.
"Es zinu," viņa atbildēja, norādot uz savu apaļo vēderu. – Un šeit ir mūsu mīlestības apliecinājums.
Rens uzlika roku uz Čārlija vēdera un atslāba. Viņai blakus viņš ir gatavs aizmirst par visu.
* * *
Deivijs stāvēja krastā, gandrīz nekustēdamies. Puisis nevarēja attālināties no pārpasaulīgajām sajūtām, kuras viņš saņēma, kad viņa ķermeni pārņēma uguns.
"Davi, tas mani biedē," Žaneta klusi teica un pieskārās puiša plecam.
– Jā, tas ir biedējoši. Bet tik forši!
Meitene pasmaidīja.
– Es par to nestrīdos. Bet kas mums ar to būtu jādara? Kļūt par supervaroņiem?
Dāvijs iesmējās un apskāva meiteni.
– Var būt. Bet man šķiet, ka būt viņiem ir garlaicīgi. Tā vietā mēģināsim būt nelieši. Ir tik romantiski kopā aplaupīt bankas, bēgt no policijas…
– Dāvij, tu esi traks!
Viņi abi smējās, stāvot Mičiganas ezera krastā un apskāvušies viens otru. Žaneta jutās mierā, it kā pirms pāris minūtēm nekas īpašs nebūtu noticis. Un tas viss viņiem šķita.
– Vai jūs nopietni vēlaties aplaupīt banku? – jautāja Žanete.
– Godīgi sakot, jā. Redziet, spēlējot supervaroni, mēs nepelnīsim naudu. Slavenība jā, nauda nē. Par šo varonīgo profesiju algu nedod.
Žaneta pamāja. Viņa, protams, saprata, kādus riskus viņi var uzņemties, cik daudz cilvēku viņi var nogalināt. Bet kāda iemesla dēļ viņa neatteicās, bet, gluži pretēji, atbalstīja viņu un nolēma izstrādāt rīcības plānu.
Viņu mērķis bija centrālā banka, kurā tika glabāti savas pilsētas bagāto cilvēku ietaupījumi. Žanetai nebija ne jausmas, kā tikt iekšā ēkā, jo viņa nekad tajā nebija bijusi. Un viņai nav talanta plānot laupīšanu.
Pēc divām stundām meitene padevās, un Deivijs nolēma, ka viņi rīkosies bez plāna. Padariet to, kā jums iet. Droši vien tas bija stulbs lēmums, bet viņiem vajag naudu.
Žaneta savāca visas lietas, ko viņi bija izlikuši pludmalē, izņēma no mugursomas divus vienādus tumšus džemperus ar kapucēm un vienu no tiem pasniedza puisim. Viņš to uzvilka reizē ar Žanetu, un pusaudži smējās. Viņus tas viss uzjautrināja. Viņiem šī izklaide šķita uzjautrinoša.
Deivis pāris reizes eksperimentēja ar uguni un saprata, kā apgūt stihiju. Viņam jāparāda uguns visā tās skaistumā, spēkā un postošajā. Galu galā šī spēja ir nāvējoša.
Mīlošais pāris ieradās bankā stundas laikā. Viņi stāvēja pie ieejas un nezināja, ko darīt tālāk. Dāvijs satvēra Žanetes roku un cieši to saspieda. Viņš baidījās par viņu. Galu galā meitenei nebija tādas pašas spējas un viņa varēja tikt ievainota.
Bet tā bija viņa, kura spēra pirmo soli, uzliekot galvā kapuci. Dāvijs darīja to pašu un sekoja viņai. Mana sirds pukstēja krūtīs, mēģinot caurdurt krūtis. Viņš bija nobijies, tik ļoti, ka viņa ceļi padevās.
Banka izrādījās milzīga, iekšā bija daudz cilvēku, pārsvarā darbinieki.
"Kungs Jēzu, cik biedējoši!" – domāja Dāvijs, stāvēdams Žanetas priekšā.
Viņš pacēla roku, un tajā pašā sekundē tā aizdegās. Strādnieki, kuri uzreiz pamanīja atbraukušos pusaudžus, bija nobijušies. Viņi nekad agrāk neko tādu nebija redzējuši. Viņi bija šokēti.
– Mums vajag naudu, un daudz no tās. Mēs tev nenodarīsim nekādu ļaunumu, ja tu izdarīsi mums nelielu labvēlību un aizvedīsi mūs uz noliktavu,” Deivijs pavēlēja, viņš mēģināja padarīt savu balsi stingrāku, taču tā nodevīgi trīcēja.
Bankas darbinieki stāvēja nekustīgi.
"Es teicu, aizvediet mūs uz glabātuvi!" – Deivijs iesaucās, negaidot to no sevis. Viņa roka sāka degt intensīvāk, un viņš juta, ka arī viņa otro plaukstu apņem uguns. Tad puisis sāka pamatīgi krist panikā.
Žaneta to nepamanīja uzreiz, jo viņu aizrāva koncentrēšanās uz darbiniekiem. Viens no viņiem izsauca policiju.
"Viņi izsauc policistus," meitene krita panikā, un tad viņa pamanīja Deivija stāvokli.
Uguns izplatījās pa visu ķermeni, puisis zaudēja kontroli pār to. Viņš pagriezās pret meiteni, kura nobāla no redzētā. Žaneta paspēra pāris soļus atpakaļ, un pēc sekundes Deiviju pilnībā pārklāja spilgtas liesmas.
Žaneta nevarēja uz to paskatīties, un viņas sirdi plosošais kliedziens atbalsojās visā telpā.
Policisti ieradās un sastinga uz bankas sliekšņa, šokēti lūkodamies uz degošo puisi un kliedzošo meiteni.
Un Dāvijs juta tikai enerģijas un siltuma pieplūdumu. Bailes ir pazudušas. To aizstāja apziņa par savu spēju pilno spēku. Ja viņš vēlētos, viņš varētu nogalināt visus, kas bija istabā.
Viņš to sajuta un tajā pašā mirklī uz policijas pusi aizlidoja uguns lode. Cilvēkiem izdevās izvairīties, par prieku Žanetai un puiša skumjām.
Meitene sāka atkāpties, neticot savām acīm. Viņa nekad nebūtu domājusi, ka Dāvijs ir spējīgs uz ko tādu.
Vaina bija uguns, tik briesmīgs un nekontrolējams elements, kas spēja uzvarēt Devi apziņu, padarot viņu par briesmoni.
Ugunsbumbas lidoja cauri bankas ēkai, biedējot cilvēkus un radot haosu. Deivijs meta čaulas, nekam nepievēršot uzmanību. Pat līdz policijas šāvieniem.
Jā, viņi nolēma atklāt uguni uz pusaudzi, kurš mēģināja viņus nogalināt. Un šī darbība Žanetu biedēja ne mazāk kā satrakušo puisi. Viņš varētu nomirt.
Un tieši tajā brīdī nezināms spēks pārņēma meiteni. Viņa pieskrēja tuvāk policijai, cerot vismaz mēģināt viņus apturēt. Viņa pat uzreiz nepamanīja, kā pret viņu lidoja milzīgs uguns šāviņš.