Pūķa ēna. Saimniece. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pūķa ēna. Saimniece - Edgars Auziņš страница 16
![Pūķa ēna. Saimniece - Edgars Auziņš Pūķa ēna. Saimniece - Edgars Auziņš](/cover_pre1378047.jpg)
"Sonic, ziedu pūķu karali," es ieturēju svinīgu pauzi. – Šķiet, ka tev ir īsts kronis!
– Ak…
Mazais pūķis bieži mirkšķināja acis un metās pie spoguļa. Viņš sāka spēlēt pirueti un smieklīgi sakrusto acis, mēģinot aplūkot jauno rotājumu. Bet viņam nekas nelīdzēja.
– Pagaidiet nedaudz, esmu pārliecināts, ka viņi drīz izaugs.
Tajā brīdī Asija ienāca istabā ar paplāti, uz kuras tika pasniegtas brokastis. Svaigas maizes un putras aromāts piepildīja manas nāsis, liekot kuņģim savilkties gaidībās.
– Mmm! – Viņa ar prieku nošņāca.
– Labrīt, Nyera Lina, tavas brokastis. – Asija nolika paplāti uz galda. Tad viņa atgriezās, ieskatījās viesistabā un, aizverot durvis, pagriezās pret mani: "Kā tu jūties?" Es tevi nepamodināju, es domāju, ka tev pēc visa jāguļ.
– Paldies! – Aizmirsusi sevi, devos uz galda pusi, bet uzreiz atkal ievaidējos no muskuļu sāpēm.
–Līna, kas ar tevi notiek? – Aisana nobijās.
"Viss sāp tā, it kā troļļi ar mani spēlētos," es pievienoju salīdzinājumu, cerot, ka tas ir piemērots. Vēl viena iespēja bija “kā traktors pārvietojās”, bet, cik man izdevās apgūt vietējo valodu, vārdam “traktors” šajā pasaulē nav analoga.
Šķiet, ka ar troļļiem trāpīju mērķī, spriežot pēc tā, kā Aisana sāka smaidīt.
"Es zināju, ka tas notiks, tāpēc es jums sagatavoju īpašu novārījumu," viņa sāka uzskaitīt nepazīstamus garšaugu nosaukumus un to īpašības. – Tas palīdzēs. Ēd, es izstiepšu tavus muskuļus, un vakarā iesim relaksējošā vannā. Žēl, ka vakar par to neiedomājos, šodien tu būtu bijis kā jauns.
– Paldies, Asja. Vai varat man palīdzēt pārģērbties?
– Noteikti! – Asija ķērās pie lietas.
– Vai ir kādas ziņas no ciema?
– Jā, puikas agri izskrēja, tur viss kārtībā. Ciemats un lauki netika bojāti, ūdens apstājās tajā pašā vietā, kur pirmo reizi. Puiši sasniedza upi, saka, ka bojāts kreisais krasts un ieleja, pārējais ir kārtībā.
Es garīgi izelpoju, priecājoties, ka iknakts cunami atkārtošanās nav radījusi kritisku kaitējumu. Lai gan tas ir tikai mēs, bet kas notiek tālāk piekrastē?
Pusstundu pēc brokastīm un īsas masāžas jau varēju panesami kustēties un pirmais, ko nolēmu, bija pārbaudīt zobenu, citādi jau nevar zināt. Bez manas “burvju nūjiņas” es jutos neaizsargāts. Viņa paņēma Piranu sev līdzi, lika viņam stāvēt sardzē pie restēm un nevienu nelaist pagrabā.
Bet es biju vīlies. Starp stalagmītiem es pat nevarēju atrast to, kurā zobens bija pārvērties. Doma iezagās, ka uzlāde varētu ilgt gadus vai pat gadsimtus. Ko es zinu par maģiju? Pēdējā laikā man nav bijis laika lasīt. Vispār pagaidām būs jāiztiek bez brīnumiem. Eh, ja vien es būtu varējis paredzēt, kas notiek, es būtu vēlējies atbrīvot dralordu. Man šķiet, ka normālos apstākļos mēs spētu vienoties.
Kad es tuvojos restēm, es dzirdēju strīdu un atpazinu Pirana un Nazi balsis.
– Un es teicu, tas nav pasūtīts! Ja tu izrādīsies, mēs tevi atkal aizslēgsim! – mana slepenā drošības dienesta vadītājs turējās pie sava. Labi padarīts!
6. nodaļa. Dažas vērtības joprojām ir ceļā
Konfliktu vajadzēja novērst jau pašā sākumā.
– Paldies, Piran. Tu vari būt brīvs.
Es metos palīgā puisim, neradot ilūzijas par to, kurš uzvarēs, ja notiks kautiņš. Protams, šis dupsis Nazis pusi dzīves pavadīja, mācoties nevis sēt maizi, bet pārgriezt rīkli, pat ja viņš patiešām ir aristokrāts. Bet kā sava laika un pasaules cilvēks, es drīzāk ticēju, ka viņš ir parasts piedzīvojumu meklētājs, pieradis pie sieviešu apmānīšanas. Un manieres mācīties nav nekas grūts, it īpaši, ja ar to pelni naudu.
Pēkšņi atcerējos savu kursa biedreni Lilku, kura noteikti sapņoja par precēšanos ar diplomātu un visu savu brīvo laiku pavadīja, studējot dārgu vīnu, smaržu un automašīnu zīmolus, nevis spēlējot datorspēles kā visi normālie vienaudži no IT nodaļas.
"Labrīt, Nyera Zinborro," Nazis pieklājīgi pamāja man, uz brīdi mulsinot.
Zinborro? Ak, droši vien sauc to pašu Lindaru! Kāpēc viņš mani tā uzrunāja?
"Labrīt…" es nobļāvos, nezinādama, kā viņu pareizi uzrunāt. Viņa īstais vārds, laimei, man izslīdēja no prāta, bet vai viņu vajadzētu saukt par nier? Nu… "Eirēna," es beidzot atcerējos, kas lika laupītājam līdzjūtīgi pasmaidīt.
"Es jums ieteiktu mani publiski uzrunāt kā Njēru Šatoljē, lai neviens neko sliktu nedomā," viņš man pusbalsī ieteica un paskatījās uz drūmo Piranu, kurš apstājās no attāluma. "Bet man vienkārši patīk vārds, tāpēc sauciet to kā vēlaties."
"Lieliski, tad tikai nazis," es viegli paņēmu spēli. "Es jau esmu pieradis pie šī segvārda, atvainojiet." Turklāt jūs acīmredzami neesat īsts un jūsu vārds ir viltots.
Laupītājs saviebās, bet nepalika parādā:
– Tāpat kā tavējā, vai ne?
– Nesaproti, par ko tu runā?
Pametis viņu, es devos tālāk, atzīmējot, ka restes, kas aizšķērsoja ceļu uz cietumu, nekavējoties pacēlās atpakaļ.
Nu labi! Es nerunāšu tā, it kā man nebūtu ko darīt. Ieraudzījusi Risannu pie dārza dobēm, par kaut ko aizrādīja Rosai, viņa devās uz turieni. Man vajadzēja pajautāt, kas notiek ciematā. Protams, priekšnieka meitai ir jaunumi.
Nazis, neatpalikdams, gāja līdzās:
"Līna, mums jādodas prom pēc iespējas ātrāk," viņš nopietni sacīja.
– Kur iet ārā? – saraucu pieri.
– Reginhards Berlians pēc iespējas ātrāk jāatbrīvo! Tikai viņš var apturēt notiekošo un izglābt Drakendortu!
Es samazināju ātrumu un pagriezos pret viņu:
– Kā lai es zinu, ka tu mani nemāni? Tu zvērēji man pilī neaiztikt, bet kas notiks aiz tās mūriem? Vai jūs garantējat manu drošību? Zvēru!
Nazis sarauca pieri.
– Nezvēru, visu nevarēšu paredzēt, bet no savas puses…
– Tā ir atbilde! – Es viņu pārtraucu un turpināju ceļu, norādot, ka Pirans, paķēris cirvi, mums sekoja zināmā attālumā.
Vai