Pūķa ēna. Saimniece. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pūķa ēna. Saimniece - Edgars Auziņš страница 20
![Pūķa ēna. Saimniece - Edgars Auziņš Pūķa ēna. Saimniece - Edgars Auziņš](/cover_pre1378047.jpg)
Dzīvs! Tikai ļoti auksti.
Es maigi pieskāros viņa plecam un pakratīju viņu.
– Reginhard, stiepies!
Nekādas reakcijas. Viņš guļ, vai kā?
Man šķita dīvaini, ka mūsu draklords šādā formā piekrita stingri atpūsties tieši uz akmeņiem. Maz ticams, ka kāds pie pilna prāta ko tādu darītu, kas nozīmē, ka ar viņu noteikti viss nav kārtībā. Un tas, ka viņš izskatās tik spēcīgs un neskarts, neskaitot skrāpējumus, neko nenozīmē.
Pacēlusi galvu, viņa paskatījās uz augšu un saprata, ka sniega cepure atrodas tikai akmens metiena attālumā no šejienes. Dragon Peak šķita kā milzu dimanta pirksts, kas norādīja uz debesīm, tāpat kā visi mani minējumi par notiekošo.
Es paskatījos apkārt, prātodama, ko darīt, bet visā nogāzē biju viens, un nebija ne miņas, kas viņu šeit atvedis. Nu, viņš tomēr nav no turienes nokāpis pats?
Manā galvā sāka skanēt dziesma:
Kāds nokāpa no kalna,
Droši vien nāk dralords.
Viņam atkal nav drēbju,
Nu tas noteikti visus trakos.
Galvenokārt es šeit trakoju, un, pirmkārt, tāpēc, ka nezināju, uz ko ķerties.
– Jā, Līna! Neesiet stulbi! Pirmā prioritāte ir viņu sasildīt.
Ja es skrienu apkārt kā vista, statuss “dzīvs” var ātri pārvērsties par pretējo. Labi, ka manā somā bija minimālais izdzīvošanai nepieciešamo lietu komplekts, piemēram, pārsēji un krams, ko jau biju iemācījies lietot. Apkārt netrūka arī sausu zaru un nokaltušas koksnes. Tikko pietrūka kaut kā interesantāka, piemēram, egļu zaru.
Es atcerējos vēl vienu “izdzīvošanas” video, kuru Gapa tik ļoti mīlēja skatīties. Šķiet, ka vajag iekurt uguni bedrē, un tad tur nolikt egļu zarus, un tur būs siltāk gulēt. Bet es nevarēju atcerēties, kā pati Agripina uz to reaģēja biežāk, viņa sita ar plaukstu pa augšstilbu un teica: “Kādas muļķības izdomāja! Kurš to dara?"
Pareizi vai nepareizi, es sāku izmisīgi raustīt sausās zāles kušķus. Uz tiem noteikti būs ērtāk gulēt nekā uz plikiem akmeņiem. Es nevaru iedomāties, vai vietējā maģija tiks galā ar aukstām nierēm vai nē?
Apmēram trīsdesmit minūtes vēlāk es uzcēlu kaut ko līdzīgu gultai pie krūma apmēram trīs metrus no joprojām nekustīgā draklora, un radās jautājums, kā viņu tur aizvilkt. Nolēmu nepūlēties ar uguni un bedri, bet akmeņu sildīšana uz uguns un upura piesegšana ar tiem nešķita tik slikta ideja. Es jau grasījos satvert Regu aiz pleciem un mēģināt ievilkt viņu pagaidu gultā, kad sapratu, ka viena detaļa man šķiet nevajadzīga.
Stulbā apkakle iespieda vīrieša kaklu, un nez kāpēc jau pats tās skats manī pēkšņi izraisīja akūtu riebumu, it kā tas pazemotu neapšaubāmi stipra vīrieša godu un cieņu. Valdnieks, kuru ciena savējie. Pat īsajā laikā, kad manā pilī uzturējās viesi, man izdevās dzirdēt daudz laba par Reginhardu Berlianu, un nedomāju, ka viņš pēc paša vēlēšanās būtu uzlicis šādu “dekorāciju”.
Ne mirkli nedomājot, es izņēmu dunci no apvalka. Apkakle cieši piesēdās pie ķermeņa, man nācās to vilkt pēc iespējas tālāk un, cenšoties rīkoties uzmanīgi, noraut. Bet šķiet, ka es joprojām viņu sāpināju. Draklords nodrebēja un atvēra acis. Tajā pašā laikā viņa roka satvēra manu roku, tik cieši, ka man sāpēja.
– Esi uzmanīgs! Es tevi tik ļoti sāpināšu! – biju sašutis.
Mēs skatījāmies viens otram acīs, mērot skatienus. Pēkšņi uz mani caur zīlītēm paskatījās pūķis, un es vairākus mirkļus noslīku dzirkstošā zaļumā ar dzintara šļakatām. Man pat palika karsti, lai gan man izdevās nedaudz pavēsties bez jakas.
– Ko tu dari? – Reginhards Berliāns aizsmakušā balsī jautāja, it kā būtu aizmidzis, kas mani izveda no stupora.
"Mēģinu atturēt jūs no sasalšanas līdz nāvei."
"Vai esat pārliecināts, ka rīkles pārgriešana ir pareizais veids, kā to izdarīt?"
"Patiesībā es atnācu tevi glābt." Cilvēku nogalināšana nav mana lieta.
– Protams? “Regs izlieca uzaci tā, it kā viņš runātu un negulētu kalnos ar neko un salstētu no aukstuma. – Kāpēc tad tev to vajag?
– Tas ir, lai noņemtu no jums apkakli.
– Kas? – Draklonda acīs atspoguļojās pārpratums.
Turpinot spiest manējo ar dunci, kas tajā bija satverts ar kreiso roku, dralords ar labo roku taustījās pēc apkakles, un vīrieša lūpas sakustējās, izspļaujot nepazīstamu lāstu.
– To es domāju. Es saprotu, ka tas ir tavs vienīgais apģērbs, bet novelkam to, tas tev neder,” viņa centās viņam laipni pasmaidīt.
– Ha ha! – draklords atbildēja bez smaida, un es izmisīgi nosarku.
Mans paša joks pēkšņi man šķita pilnīgi nepiemērots.
– Tātad. LABI. Patīk, valkā to. Kas man rūp? Vienkārši palaid vaļā, tas sāp,” atslābināju roku.
Mani pirksti jau sāka nejūtīgi vīrieša pārāk ciešajā tvērienā.
– Labi, nogriez. Bet uzmanies, lai nesavainotos, Ēn,” draklords mājīgi atbildēja.
Ļoti gribējās ērtāk satvert dunča rokturi, lai izstieptu savu stīvo roku, bet likās, ka Regs agresijai uzņemsies jebkuru lieku kustību. Ņemot vērā, ka viņš mani nosauca par nodevēju pirmajā tikšanās reizē, nav pārsteidzoši, ka tas notiks.
– Klau, Reginhard, es gribu uzreiz kaut ko precizēt, lai nav pārpratumu. Es neesmu Lindara Zinborro, kas jums nodarīja pāri. Es esmu pavisam cits cilvēks. Mani sauc Vasilina Vjuga. Jūs varat vienkārši Līna, bet ne Lindara. Es neko nezinu par šīs meitenes nedarbiem. Lūdzu, nepiedēvējiet man viņas grēkus," es apzināti pārgāju uz oficiālu toni, bet es joprojām runāju ar valdnieku.
Ceru, ka izklausījos pārliecinoši.
"Teiksim," draklords joprojām nenovērsa no manis vērīgo skatienu un nekustējās.
Es negaidīju turpinājumu, tāpēc izelpoju un sāku zāģēt apkakli, kas izskatījās spējīga savaldīt dusmīgu lāci. Biezā āda ļoti slikti padevās, lai gan par dunča griešanas īpašībām nebija šaubu. Man nācās lāpīt.
– Gatavs! – es atviegloti apvilku dunci, atzīmējot, kā draklords uz to skatās ar sarauku pieri.
Man