Frederika. Džordžeta Heiere
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Frederika - Džordžeta Heiere страница 12
![Frederika - Džordžeta Heiere Frederika - Džordžeta Heiere](/cover_pre154335.jpg)
– Jā, gan. To es patiesi varu iztēloties. Gluži tāpat kā to, ka jūsu brālim šajā jautājumā nekas nebija sakāms!
– Tobrīd viņš vēl nebija pilngadīgs, bet, pats par sevi saprotams, bez viņa piekrišanas es neko neizlēmu. Iesākumā viņam tāds risinājums nepatika, man liekas, bija aizskarts viņa lepnums. Patiesības labad jāteic, ka arī man pašai tas nemaz nešķita tik brīnišķīgs darījums, bet kas gan varētu būt vēl muļķīgāks par turēšanos pie sava lepnuma, ja nākas dzīvot no rokas mutē? Joprojām, tikai pateicoties visstingrākajai taupībai, mēs varam izvairīties no iekrišanas parādos. Kamēr misters Ports nebija uzsācis pārrunas par mājas iegādi, man pilnībā nebija iespējams uzņemties šo izaicinājumu un doties uz Londonu. Man nebija vēlēšanās palikt atkarīgai no nabaga Harija. – Viņa nopietni paraudzījās uz lordu. – Tā nedrīkstētu būt, jūs taču saprotat. Viņam es to nesacīju, jo viņš vēl ir ļoti jauns un uzskata, ka mums visiem nekas nevarētu būt vēl dabiskāks kā palikšana Greinārdā. Taču tas nebūtu liels pārsteigums, ja pēc gadiem diviem viņš vēlētos apņemt sievu. Jau tikai doma par to, cik ļoti jaunajai sievai varētu nepatikt Harija māsas, kuras gluži vai iesakņojušās Greinārdā… Mums visiem tā būtu ārkārtīgi neērta situācija.
– Svēta patiesība! – marķīzs piekrita. – Ja vispār kāda sieviete šādos apstākļos vēlētos iziet par sievu pie viņa, un par to es ļoti šaubos.
Mis Merivilas nopietnība pagaisa, un viņa atkal iesmējās. – Viņa baidītos, ka vadības groži vienmēr būtu manās rokās, vai ne? Un acīmredzot tā arī būtu, jo es tur visu esmu pārraudzījusi jau tik ilgi… Senus ieradumus ir grūti mainīt. Nē. Haritai pats piemērotākais risinājums būtu laba laulība. Un zēniem, mūsu mātesmāsai un arī man pašai vajadzētu domāt par to, kā iekārtoties, tiklīdz Harijs būs saderinājies. To es esmu izlēmusi jau sen. Tomēr visspiedīgākā vajadzība pašlaik ir Haritas dzīves nokārtošana. Man šķiet ļoti netaisni, ja kādai tik daiļai būtnei jānīkst vecmeitās. Un tieši tas taču ar viņu notiktu, ja vien viņa neapprecētos ar kādu no tiem biedējoši trulajiem jaunajiem cilvēkiem, kuri dzīvo mūsu apvidū un jau bija sākuši mest kārus skatienus uz viņu; vai pat vēl ļaunāk… kāds pilnīgi nepiemērots radījums, kurš vispār nav nekā vērts. Tādi apsvērumi lika man uzskatīt mistera Porta piedāvājumu par laimīgu likteņa pavērsienu. Jūs tikai padomājiet, ser! Viņš īrē tikai māju, bet piemājas saimniecība, ko es neuzdrošinājos viņam piedāvāt, un pārējā īpašuma daļa, kas jau atkal pamazām sāk jukt un brukt, paliek Harija ziņā, jo, pats par sevi saprotams, misteram Portam nav ne mazākās intereses sevi apgrūtināt ar tās pārvaldīšanu. Svarīgi ir tas, ka misters Ports bija ieinteresēts paturēt kalpotājus, izņemot virssulaini un saimniecības vadītāju. Tas bija vēl viens laimīgs likteņa pavērsiens, jo misis Hērlija un dārgais, vecais Badls nekad nepiekristu palikt Greinārdā, ja saimnieki nebūtu Merivili. Tā nu mums bija iespējams paņemt viņus uz Londonu. Lai arī viņi nicina galvaspilsētu, nemitējas man sacīt, ka šī ir viena briesmīga māja ar biedējoši noplukušām mēbelēm, un žēlojas, ka šejienes kalpotāji ir īsti dīkdieņi, viņu klātbūtne man sniedz lielu mierinājumu. Man ir jāteic, – Frederika atklāti piebilda, – šī nudien ir briesmīga māja un, kā esmu atklājusi, neatrodas pilsētas modernajā daļā. Tā kā nekad agrāk nebiju Londonā uzturējusies, es palūdzu krustmāti Skrebsteri sameklēt mums jau mēbelētu māju. Un tā bija kļūda. Viņa pati dzīvo Hārlijstrītā, un es sapratu, ka šajā rajonā galvenokārt apmetušies tie, kas nodarbojas ar tirdzniecību. Lai kā arī būtu, man ir stāstīts, ka visnesamērīgākās īres maksas tiek pieprasītas par namiem Meifērā, turklāt ir jāmaksā par iebraukšanu. Tā nu es nežēlojos. Un tomēr mana lielākā kļūda bija gluži cita. Es diemžēl noticēju, ka mūsu krustmāte ir gana ietekmīga un ka viņai būs arī vēlēšanās mūs ievest augstākajā sabiedrībā! – Frederika pasmaidīja. – Mana mēle gan šaudās kā adata, vai ne? Īsumā stāsts ir šāds. Tā kā Skrebsteriem nav bērnu, viņi nekad nebija pat mēģinājuši dzīvot moderni; un nabaga krustmāte Amēlija izrādījās gluži pārbiedēta, kad es viņu informēju par savu lēmumu ierasties Londonā, lai te pavadītu sezonu. Lūk, ser, tieši tālab es biju spiesta vērsties pie jums.
Lords bija domīgi bungojis ar pirkstu galiem pa šņaucamās tabakdozes vāciņu, tad viņš to atvēra un, mazliet saraucis pieri, paņēma šķipsniņu tabakas pirkstos. Frederika, ne uz ko īpaši necerēdama, vēroja viņu. Olverstoks aizvēra dozes vāciņu, notīrīja pirkstus un beidzot paraudzījās uz meiteni; vīrieša piere joprojām bija saraukta. – Jūs izturētos ļoti saprātīgi, ja samierinātos ar kaut ko mazāku par augstāko sabiedrību, – viņš neizteiksmīgi noteica.
– Vai tad mēs esam tik neatbilstīgas? – viņa noprasīja.
– Par izcelšanos nevarētu būt iebildumu. Taču, runājot par citiem aspektiem… jā, esat. Es nezinu, kādi varētu būt jūsu finanšu resursi, bet…
– Pietiek!
– Ja jūs sapņojat par savas māsas ievešanu galmā, būtu saprātīgi naudu iekrāt. Lai arī šis ieguldījums nenestu dividendes.
– To es zinu un par to nemaz nedomāju.
– Par ko tad?
Viņa saņēma kopā klēpī saliktās rokas un, mazliet aizturējusi elpu, sacīja: – Par iekļūšanu Olmaka klubā!
– Mis Merivila, jūs mērķējat pārmēru augstu. Neviena mana rekomendācija nebūs pietiekama, lai jūs varētu pārkāpt šo svētīto slieksni. Ja vien jūsu paziņu vidū neatradīsies kāda matrona, kam ir iespēja tur iekļūt un kas būtu gatava jūs atbalstīt…
– Nē, tādu man nav. Ja būtu, man nenāktos vaicāt pēc jūsu palīdzības. Tomēr es negrasos padoties! Kaut kā es tomēr panākšu… Jums atliks vien noskatīties.
Marķīzs pieklājīgi piecēlās un sacīja: – Es ceru, ka jūs to spēsiet. Ja jūs kaut nedaudz uzskatāt manu padomu par vērā ņemamu, tad atļaušos piebilst, ka jums noteikti būs labāki panākumi, ja dosieties uz kādu no kūrortiem. Piemēram, uz Bātu vai Tanbridžvelsu, kur varēsiet piedalīties sarīkojumos un neapšaubāmi sastapsiet piemērotus cilvēkus.
Piecēlās arī mis Merivila, taču viņa nepaguva atbildēt, jo uz kāpnēm atskanēja steidzīgi soļi. Jau nākamajā mirklī telpā ieskrēja spēcīgas miesasbūves puisis skolas vecumā un iesaucās: – Tas bija vistīrākais izdomājums! Mēs visur izmeklējāmies, un es izvaicāju cilvēkus, bet neviens par to neko nezināja!
CETURTĀ NODAĻA
Mis Merivila ne mazākajā mērā nesatraucās par to, ka viņas istabā iebrāzies jauns