Frederika. Džordžeta Heiere
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Frederika - Džordžeta Heiere страница 22
![Frederika - Džordžeta Heiere Frederika - Džordžeta Heiere](/cover_pre154335.jpg)
Sulainis Džeimss varbūt nebija dzirdējis par mis Merivilu, taču misteram Vikenam gan bija vairāk informācijas. Viņš, lorda virssulainis, saimniecības pārzinis un galvenais zirgu puisis, zināja itin visu par Meriviliem, un runas par lorda “pēdējo pasākumu”, kā viņi to bija iedēvējuši, varēja droši saukt par galveno diskusiju tematu kalpotāju istabā. Misters Vikens ne mirkli nezaudēja savu cēlo stāju un izturējās ļoti līdzsvaroti. Viņš paklanījās mis Merivilai un bezkaislīgi nopētīja viņas pavadoņu svītu, pēc tam šķērsoja halli un atvēra bibliotēkas durvis. – Es informēšu viņa gaišību lordu, kundze! Vai jūs būtu tik laipna un apsēstos bibliotēkā? Protams, arī jūs, kundze! – viņš visžēlīgi piebilda un gluži pieņemami palocījās pret sievieti, kura līdzinājās maitu lijai un kuru bija novērtējis kā guvernanti vai algotu kompanjoni.
– Jā, un būs labāk, ja ienāks arī šie vīrieši, – sacīja Frederika.
– Protams, kundze, ja jūs tā vēlaties, – atteica Vikens. – Tomēr es uzdrošinos domāt, ka viņiem būs diezgan ērti arī hallē.
Pat lopkopis bija mierā ar šādu Vikena spriedumu, taču Frederikai tas nebija pa prātam. – Nē, jo arī šie kungi vēlas runāt ar viņa gaišību lordu, – viņa paskaidroja. Pēc tam Frederika aicināja maitu lijai līdzīgo dāmu apsēsties, bet Vikens, neizrādīdams ne mazāko emociju zīmi, pieturēja durvis un ļāva ieiet arī visiem pārējiem.
Tostarp Džeimss jau bija paguvis uzkāpt augšstāvā un pieklaudzināt pie lorda ģērbistabas durvīm. Tas bija ļoti kluss un bikls klauvējiens; lords naidīgi izturējās pret tiem, kas mēģināja iekļūt viņa apartamentos pirms pusdienas laika. Un Džeimsam nācās klaudzināt atkārtoti, jau nedaudz skaļāk. Viņš nesaņēma uzaicinājumu ienākt, taču durvis viņam atvēra lorda īpaši labi ieredzētais kambarsulainis, kurš tādu trokšņošanu uzskatīja par īstu svētuma zaimošanu un pieprasīja paskaidrot, kas tad tik svarīgs ir atgadījies.
– Tas ir steidzami, mister Nep! – nočukstēja Džeimss. – Misters Vikens lika nodot vēsti viņa gaišībai lordam.
Šie vārdi, kā jau cerēts, noderēja par caurlaidi. Neps atļāva Džeimsam pārkāpt slieksni, tomēr lika runāt čukstus, neiet tālāk par durvīm un netrokšņot. Pēc tam viņš gandrīz bez skaņas atgriezās pie tualetes galdiņa, pie kura viņa gaišība lords bija iegrimis svarīgā darbā – izvēlējās sev piemērotu kaklautu.
Vienīgi paša māsas Olverstoku nelabvēlīgi dēvēja par dendiju. Viņš nebija aizrāvies ar modes pārmērībām, kas jaunākus vīriešus mēdza padarīt smieklīgus un kas noteikti dergtos misteram Bramelam, ja šim īpašajam cilvēkam nāktos spriest tiesu par londoniešu gaumi. Nepatīkamu iemeslu pēc misteram Bramelam nācās aizbraukt uz kontinentu, kur viņš dzīvoja galīgā neziņā, taču viņa paaudzes aizsāktā elegance turpinājās doktrīnās, ko viņš bija iedibinājis. Olverstoks par viņu bija trīs gadus jaunāks, bija saticies ar viņu trakajās zaļās jaunības dienās un jutās gatavs teju noraut viņam katru košo vesti, mirdzošās kaklasaites adatas un neskaitāmās pulksteņķēdes. “Vīrietis, kura drānas nespēj pievērst pārējo cilvēku uzmanību,” bija sacījis misters Bramels, “nav nosaucams par labi ģērbtu vīrieti.” Tīri krekli, ideāli piegriezti svārki un gaumīgi pieskaņoti kaklauti bija galvenās smalka vīrieša pazīšanās zīmes. Kopš tā laika Olverstoks stingri ievēroja šos vienkāršos noteikumus, ar pacietību un nemitīgu prasmju izkopšanu panākdams to, ka tiek uzskatīts par vienu no elegantākajiem pilsētas vīriešiem. Viņš ar nicinājumu izturējās pret absurdiem jauninājumiem, piemēram, cieši iestīvinātām apkaklēm, kas uzslietas tik augstu, ka gandrīz aizsedz skatienu un padara teju neiespējamu galvas pagriešanu uz vienu vai otru pusi, kā arī pret kaklautu “Austrumu” vai “Matemātisko” siešanas veidu. Lords Olverstoks bija izveidojis pats savu stilu, kas bija diezgan diskrēts, tomēr tik izcils, ka viņu apskauda jaunākās paaudzes vīrieši.
Džeimsam tas viss bija labi zināms, turklāt viņa slepenā vēlēšanās bija kļūt par Olverstoka personisko sulaini, tālab Nepa brīdinājums bija nevietā. Nekādu apsvērumu vārdā viņš nevēlētos traucēt lordu šādā brīdī un neredzēja pilnīgi nekā smieklīga marķīza izturēšanās veidā šajā mirklī. Viņam gluži vienkārši bija žēl, ka nav ieradies ātrāk, lai varētu noskatīties, kā marķīzs izveicīgi nomaina pēdu platos muslīna kaklautus, līdz kādu no tiem atzīst par piemērotu. Šī acīmredzot bijusi veiksmīga izvēle, jo Neps turēja rokā sešus vai septiņus kaklautus, kas gaidīja savu kārtu, ja marķīza pirmā izvēle nebūtu apmierinoša. Tobrīd džentlmenis bija pievērsis skatienu griestiem. Gluži kā apburts Džeimss vēroja, kā viņa zods pakāpeniski nolaižas zemāk un sniegbaltais muslīna audums ieguļas krokās, kādas tam bija paredzētas. Reiz Neps bija pastāstījis, ka lordam nepieciešams tik vien kā četras vai piecas reizes nolaist zodu uz leju un audums iegūst skaistās krokas. Izklausījās pavisam vienkārši un arī izskatījās viegli, taču dzimstošais drēbnieka instinkts Džeimsam sacīja, ka nekā viegla tur nav. Kamēr viss nebija pabeigts, viņš stāvēja ar aizturētu elpu un nopūtās tikai tad, kad marķīzs, kritiski nopētījis rezultātu, nolaida spogulīti uz leju un sacīja: – Tas derēs.
Lords piecēlās, ieslidināja rokas Nepa turētās vestes rokriņķos un palūkojās pāri telpai uz Džeimsu. – Nu? – viņš vaicāja.
– Izlūdzos jūsu gaišības piedošanu! Mis Merivila… viņa vēlas jūs satikt. Nekavējoties, – pavēstīja Džeimss. – Tas esot ļoti steidzami! – viņš piebilda.
Marķīzs izskatījās pārsteigts, taču pateica: – Vai patiešām? Pasaki mis Merivilai, ka tūdaļ atnākšu. Manus svārkus, Nep!
– Jā, milord. Viņa ir bibliotēkas istabā, kā noprotu. – Tik meistarīgi novirzījis sava darba devēja dusmas, viņš piesardzīgi devās projām. Neps izpurināja nēzdogu, pasniedza Olverstokam un, to darīdams, piebilda, ka neizprot, kālab gan Vikens nav aicinājis mis Merivilu salonā. Olverstoks paņēma savu monokli un uzkarināja sev kaklā tā lenti, kā arī īsi noskaldīja: – Gan jau tādai rīcībai būs bijuši savi iemesli.
Pēc dažām minūtēm, elegants līdz pēdējai vīlītei tumši zilos svārkos, ļoti gaišās biksēs un ideāli nospodrinātos apavos, lords nokāpa lejup, kur Vikens jau viņu gaidīja.
– Kāpēc izvēlējies bibliotēku, Viken? – Olverstoks vaicāja. – Vai tev nešķita, ka mana māsīca ir pelnījusi uzaicinājumu pagaidīt salonā?
– Noteikti šķita, milord, – atbildēja Vikens, – taču mis Merivila nav ieradusies viena.
– To man vajadzēja iedomāties.
– Un es nerunāju par sievieti, milord. Ir vēl trīs citas personas, kuras, manuprāt, bija daudz piemērotāk aicināt bibliotēkā, nevis salonā.
Savu virssulaini Olverstoks pazina jau kopš agras jaunības un tālab neizdarīja kļūdainus secinājumus par apmeklētājiem. Kāds, kurš Vikenu tik labi nepazītu, varbūt arī nospriestu citādi, taču Olverstoks saprata, ka virssulainim mis Merivilas pavadoņi nepavisam neliekas patīkami. – Kas viņi ir? – Olverstoks vaicāja.
– Runājot par to, milord, būtu lieki sacīt, ka divi no viņiem, pēc tērpa spriežot, ir no kāda oficiāla dienesta. Tiesa, ne augstā amatā.