Greja piecdesmit nokrāsas. E. L. Džeimsa
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Greja piecdesmit nokrāsas - E. L. Džeimsa страница 18
![Greja piecdesmit nokrāsas - E. L. Džeimsa Greja piecdesmit nokrāsas - E. L. Džeimsa](/cover_pre154352.jpg)
– Man ļoti žēl, – es klusi nosaku, piekalusi skatienu mutautam, ko satraukta burzu pirkstos. Tas ir tik mīksts…
– Par ko tev ir žēl, Anastasija?
Nolādēts, viņš tomēr grib mani pamocīt.
– Pārsvarā par telefona zvanu. Par to, ka man kļuva slikti. Saraksts ir garš, – es nomurminu, juzdama, ka piesarkstu. Zeme, atveries!
– Tā ir noticis ar visiem, varbūt vienīgi ne tik vērienīgi kā tev, – Kristjens sāji nosaka. – Ir jāzina mērs, Anastasija. Jā, es pats bieži mēdzu pārkāpt robežas, bet tu šoreiz pārspēji visu. Vai tāda uzvedība tev ir raksturīga?
Mani pamazām pārņem aizkaitinājums. Kādas viņam tiesības ar mani tā runāt? Es viņu šurp neaicināju. Kristjens izklausās pēc pusmūža vīrieša, kurš rāj nogrēkojušos bērnu. Man gribas paskaidrot, ka es drīkstu piedzerties kaut vai katru vakaru, ja tā vēlos, jo tas ir mans lēmums, nevis viņējais… tomēr neesmu tik drosmīga. Ne jau šobrīd, kad nupat iztukšoju kuņģi viņa acu priekšā. Kāpēc viņš vēl joprojām ir šeit?
– Nē, – es rātni atbildu. – Līdz šim ne reizi neesmu piedzērusies, un šobrīd man nav vēlmes kaut ko tādu atkārtot.
Man atkal reibst galva; Kristjens to pamana un satver mani, pirms nokrītu. Viņš paceļ mani uz rokām un piespiež sev klāt kā mazu bērnu.
– Es nogādāšu tevi mājās, – viņš klusi apsola.
– Man jāpasaka Keitai…
– Viņai visu paskaidros mans brālis.
– Kā, lūdzu?
– Mans brālis Eljots šobrīd runā ar Kevanas jaunkundzi.
– Kāpēc?
– Viņš bija kopā ar mani, kad tu piezvanīji.
– Sietlā? – Esmu pavisam apjukusi.
– Nē. Es dzīvoju viesnīcā “Hītmens”.
Vēl joprojām? Kāpēc?
– Kā tu mani atradi?
– Pēc mobilā telefona signāla, Anastasija.
Protams. Kā tas iespējams? Vai tas vispār ir likuma robežās? Vajātājs, man pačukst zemapziņa, izlauzusies cauri tekilas radītajam mākonim, kas pārņēmis manu saprātu, un man vajadzētu nobīties, bet tas ir Kristjens, un man no viņa nav bail.
– Vai tev ir jaka vai somiņa?
– Jā… jā, ir gan. Lūdzu, Kristjen, man jāaprunājas ar Keitu. Viņa satrauksies.
Kristjens sakniebj lūpas un pēc brīža smagi nopūšas.
– Nu labi, ja jau tas nepieciešams.
Viņš noliek mani zemē un aiz rokas ieved atpakaļ bārā. Es jūtos vārga, vēl joprojām piedzērusies, nokaunējusies, pārgurusi, pazemota un kāda nezināma iemesla dēļ arī neticami līksma. Kristjens tur mani aiz rokas… un manī kūsā galvu reibinošs sajūtu virpulis. Būs vajadzīga vismaz nedēļa, lai to visu atšķetinātu.
Bārā valda troksnis un ir daudz ļaužu, un sākusi skanēt mūzika, tāpēc deju grīda ir pārpildīta. Keita nesēž pie mūsu galdiņa, un arī Hosē ir pazudis. Levijs izskatās vientuļš un nelaimīgs.
– Kur ir Keita? – es uzsaucu, cenzdamās pārkliegt mūziku. Mana galva sāk dunēt līdz ar basa ritmu.
– Dejo! – Levijs saniknots atkliedz un aizdomām pilnu skatienu vēro Kristjenu. Es uzvelku savu melno jaku un uzmetu plecā rokassomiņu. Tiklīdz būšu aprunājusies ar Keitu, es varēšu doties prom.
Pieskārusies Kristjena rokai, es pastiepjos uz pirkstgaliem un iekliedzu viņam ausī: – Keita dejo! – Mani mati pieskaras viņa degunam, es saožu viņa tīro, svaigo aromātu. Visas aizliegtās, svešādās izjūtas, ko esmu centusies noliegt, atgriežas un iztraucas caur mani kā zibens šautra. Es nosarkstu, un kaut kur ļoti dziļi pavēderē saraujas muskuļi, radot savādas, saldkaislas tirpas.
Kristjens paceļ acis pret griestiem, atkal satver mani aiz rokas un pieved pie letes. Bārmenis viņu apkalpo nekavējoties; bagātajam, valdonīgajam Grejam droši vien nekad nav jāgaida. Vai viņš tiešām visu saņem tik viegli? Es nedzirdu, ko viņš pasūta, bet pēc brīža saņemu ļoti lielu ledaina ūdens glāzi.
– Dzer! – viņš uzkliedz.
Kustīgās gaismas pulsē un griežas vienā ritmā ar mūziku, metot savādus, krāsainus zibšņus un ēnas pār bāru un viesiem. Kristjens ir pārmaiņus zaļš, zils, balts un dēmoniski sarkans. Un viņš uzmanīgi vēro mani. Es piesardzīgi izdzeru malku ūdens.
– Visu! – viņš sauc un izlaiž matus caur pirkstiem, acīmredzami bezspēcīgu dusmu pārņemts. Kas viņu tā satrauc? Izņemot padumju, piedzērušos meiteni, kas viņam zvana nakts vidū, radot iespaidu, ka viņai nepieciešams glābiņš. Un izrādās, ka tā ir taisnība, jo viņai uzmācas pārāk aizrāvies draugs. Bet pēc tam meitene krāšņi vemj viņam pie kājām. Ana, Ana… vai tev jebkad izdosies aizmirst šo piedzīvojumu? Es viegli sagrīļojos, un viņš uzliek roku man uz pleca, palīdzēdams turēties kājās. Nolēmusi pildīt pavēli, es izdzeru visu glāzi un nekavējoties jūtu nelabumu. Kristjens izņem glāzi man no rokas un noliek to uz letes. Acīm miglojoties, es tomēr pamanu, kas viņam ir mugurā: vaļīgs, balts krekls, cieši pieguļoši džinsi, melni sporta apavi un tumša žakete ar svītru rakstu. Krekla augšējā poga ir atpogāta, un es saskatu tumšus matiņus uz viņa krūtīm. Pievilcīgs vīrietis.
Kristjens atkal satver manu roku, un es pārsteigta jūtu, ka viņš ved mani uz deju grīdas pusi. Velns, es taču nedejoju! Viņš pamana, ka es apstājos, un savelk lūpas uzjautrinājuma pilnā, ironiskā smaidā. Viena asa kustība, un es jau esmu viņa skavās, un atklājas, ka Kristjens Grejs prot dejot. Nespēju pat noticēt, ka sekoju katram viņa solim. Varbūt vainojams alkohols, bet es piepeši vairs neesmu tik neveikla. Kristjens mani spiež sev klāt, mūsu augumi saskaras… un, ja viņš mani neturētu tik cieši, es noteikti zaudētu samaņu. Kaut kur dziļi zemapziņā ieskanas mātes brīdinājums: Nekad neuzticies vīrietim, kurš prot dejot.
Viņš izvada mūs abus caur dejotāju pūli līdz otrai grīdas malai, un tur mēs sastopam Keitu un Eljotu, Kristjena brāli. Skaļā, ritmiskā mūzika dun gan manā galvā, gan ārpus tās, un es gandrīz ievaidos, kad pamanu, cik aizrautīgi dejo Keita. Tā viņa rīkojas tikai brīžos, ja ir sastapusi kādu, kurš viņai patiešām patīk. Un tas nozīmē, ka rīt pie mūsu brokastu galda sēdēs trīs cilvēki. Keita, Keita…
Kristjens pieliecas un kaut ko iekliedz brālim ausī. Eljots ir gara auguma vīrietis ar platiem pleciem, sprogainiem, gaišiem matiem un acīm, kas nerātni mirdz. Viņš plati pasmaida un ievelk Keitu savās skavās, kur viņa jūtas ļoti apmierināta… Keita! es satriekta nodomāju. Viņi taču nupat tikai satikušies. Draudzene pamāj, klausīdamās Eljota teiktajā, un smaidīdama pamāj man. Kristjens