Kellavärgiga printsess. Põrgu sõdalased III raamat. Cassandra Clare
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Kellavärgiga printsess. Põrgu sõdalased III raamat - Cassandra Clare страница 10
![Kellavärgiga printsess. Põrgu sõdalased III raamat - Cassandra Clare Kellavärgiga printsess. Põrgu sõdalased III raamat - Cassandra Clare](/cover_pre178059.jpg)
Henry kargas jalule, punased juuksed verest ja limast läbi ligunenud. Tema lahingurõivad olid õla pealt lõhki rebitud ja haavast immitses punast vedelikku. „Tessa,” hüüatas ta; juba oligi mees seal ja aitas Tessa jalule. „Ingli nimel, oleme meie alles paras paar,” lausus Henry temale ainuomasel kahjatseval moel, uurides tüdrukut murelikult. „Ega sa ometi haavatud ole?”
Tüdruk langetas pilgu ning mõistis, mis mehele muret teeb: tema kleit oli laiali paiskunud verest läbi ligunenud ning klaasikildudele kukkudes oli ta saanud käsivarrele inetu lõikehaava. Haiget see eriti ei teinud, aga verd voolas ohtralt. „Minuga on kõik korras,” vastas ta. „Mis juhtus, Henry? Kes see peletis oli ja mida ta siin tegi?”
„See oli valvurdeemon. Otsisin Benedicti kirjutuslauda läbi ning puudutasin või liigutasin ilmselt midagi, mis selle üles äratas. Sahtlist hakkas tupruma musta suitsu, millest moodustus see olend. Ta kargas mulle kallale…”
„…ja küünistas sind,” lõpetas Tessa murelikult. „Sa jooksed verd…”
„Ei. Seda tegin ma ise. Komistasin oma pistoda otsa,” tunnistas Henry häbelikult, tõmmates vöölt stele. „Ära Charlotte’ile ütle.”
Tessa oleks äärepealt naerma puhkenud, aga siis meenus talle nende olukord; ta tormas läbi toa ja tõmbas ühelt kõrgelt aknalt kardinad eest. Aken avanes küll aeda, aga Itaalia aed tema suureks meelehärmiks siia ei paistnud – see jäi teisele poole maja. Tüdruku pilgule avanesid rohelised pukspuuhekid ja tasane muru, mis hakkas läheneva talve eel pruunikaks tõmbuma. „Pean minema,” ütles ta. „Will, Jem ja Cecily jäid maoga võitlema. Too oli tapnud Tatiana Blackthorni abikaasa. Mul tuli tuua naine tagasi tõlda, sest ta ähvardas iga hetk minestada.”
Hetke valitses vaikus. „Tessa,” lausus Henry siis iseäraliku häälega; tüdruk pöördus ja nägi meest seismas, stele käes, käsivarre siseküljel pooleli olev iratze. Henry pilk oli naelutatud vastasseinale – sinna, kus Tessa oli ennist märganud veidraid laike. Nüüd nägi tüdruk, et need pole juhuslikud plekid. Tapeedile oli nähtavasti musta, nüüd juba kuivanud verega kirjutatud jalakõrgused tähed, millest moodustusid laused.
Nende kritselduste all, peaaegu loetamatult, nagu poleks kirjutaja suutnud enam õieti käsi kasutada, seisis veel üks lause. Tessa kujutles Benedicti muundudes ja aeglaselt mõistust kaotades vedamas seinale omaenda mürgise verega järgmisi sõnu:
Uss sööstis edasi ja Will tegi kukerpalli, pääsedes napilt tema laksuvate lõugade eest. Maandunud kükkasendisse, ajas ta end silmapilk jalule ja pistis koletise pika keha kõrval jooksu, kuni jõudis viskleva sabani. Seal ta pöördus ning nägi deemonit kobrana Gideoni ja Gabrieli kohal kõrguvat; tema üllatuseks näis see olevat paigale tardunud – sisises, aga ei rünnanud. Tundis ta ehk oma lapsed ära? Tekkisid temas nende vastu mingid tunded? Seda oli võimatu teada.
Cecily oli jõudnud ronida poolde jugapuusse ja klammerdus oksaharu külge. Lootes, et õel on piisavalt arukust jääda sinna, kus ta on, pöördus Will Jemi poole ning tõstis käe, et parabatai teda näeks. Aja jooksul olid nad leppinud kokku mitmesugustes žestides, millega teha end vastastikku mõistetavaks lahingumöllus, kui polnud võimalik kuulda teineteise häält. Jemi silmis süttis mõistev tuluke ning ta saatis keppmõõga Willi poole lendu. Vise oli suurepärane; kepp lendas pööreldes, kord üks, kord teine ots ees, kuni Will selle ühe käega kinni püüdis ja käepidemele klõpsas. Tera sööstis välja ning Will andis sellega kiire ja tugeva hoobi, mis lõhestas eluka paksu naha. Uss jõnksatas ulgudes tagasi, aga juba oli Will virutanud uuesti ja raiunud tal saba maha. Benedicti mõlemad otsad pekslesid; haavast purskas Willile kleepja joana peale vere ja lima segu. Poiss hüüatas ja hüppas kõrvale, tundes, kuidas nahk tulitama hakkab.
„Will!” Jem oli hakanud tema poole jooksma. Gideon ja Gabriel jagasid mao pea pihta hoope, püüdes tõmmata tähelepanu endale. Ajal kui Will pühkis vaba käega silmist söövitavat haavavedelikku, laskis Cecily jugapuust lahti ja maandus otse ussi seljal. Will oli nii jahmunud, et pillas keppmõõga käest. Seda polnud temaga kunagi varem juhtunud, eales polnud ta pillanud lahingus relva; aga seal klammerdus tema noorem õde morni otsusekindlusega hiiglasliku ussdeemoni turjale otsekui kirp koera kasukasse. Õudusest kangestunud, vaatas poiss, kuidas Cecily rapsas vöölt pistoda ja rammis selle raevukalt deemoni ihusse.
Mida ta enda arvates teeb? Kas ta arvab end suutvat niisuguse väikese pistodaga tappa nii suurt elukat?„Will, Will,” kuulis ta kõrva ääres Jemi tungivat häält ja mõistis, et oli mõelnud valjusti; Ingel hoidku, juba vibutaski madu pea Cecily poole, hiigelsuur hambuline suu pärani…
Cecily laskis pistoda käepidemest lahti ja rullis end külitsi mao seljast maha. Koletise hambad läksid temast juuksekarva jagu mööda ja laksatasid õelalt kokku, tabades omaenda ihu. Haavast purskas musta vedelikku; ussi pea jõnksatas tagasi ja tema kõrist pääses valla koletu ulg. Mao küljes haigutas tohutu haav ja hammaste vahel rippus käntsakatena tema enda liha. Ajal kui Will seda vaatepilti tardunult silmitses, tõstis Gabriel vibu ja laskis noole lendu.
See vihises läbi õhu sihtmärgini, tabas üht musta, laust katmata silma ja tungis sellesse. Olend taganes ja ajas end püsti ning siis vajus selle pea lõdvalt alla – madu kägardus kokku, hakkas kahanema ja kadus nagu ikka deemonid, kellest elu on lahkunud.
Gabriel laskis vibul käest langeda; see kukkus kolinal maha, aga Will peaaegu ei kuulnudki seda. Ussi ohtratest haavadest voolanud veri oli segunenud poriseks trambitud pinnasega. Selle hävingu keskel ajas Cecy ennast pikkamööda jalule, näol jahmunud ilme, parem ranne veidra nurga all väändunud.
Endalegi märkamatult oli Will hakanud jooksma tema poole – ta sai sellest alles siis aru, kui Jemi käsi teda peatas. Meeletuna pöördus ta oma parabatai poole. „Mu õde…”
„Vaata oma nägu,” vastas Jem; olukorda arvestades oli tema hääl hämmastavalt rahulik. „Sa oled üleni koos deemoniverega, William, ning see söövitab sind. Pean tegema sulle iratze, enne kui kahjustus pöördumatuks muutub.”
„Lase mind lahti,” puikles Will vastu ja proovis end vabaks kiskuda, aga juba oli Jemi jahe käsi tema kuklal, ta tundis randmel stele kõrvetavat puudutust ning valu, millest ta seni õieti teadlikki polnud, hakkas taanduma. Jem laskis temast lahti ja ahmis valu pärast kergelt õhku. Natuke deemoniverd oli sattunud tema sõrmedele. Will jäi kõhklema, teadmata, mida teha, aga Jemi stele ots oli juba tema enda käel ning sõber viipas: mine.
Viivitus oli kestnud ainult hetke, aga kui Will õe juurde jõudis, oli Gabriel teda ikkagi edestanud. Poiss oli pannud käe Cecily lõua alla ning tema roheliste silmade pilk libises uurivalt üle tüdruku näo. Cecily vaatas üllatunult alt üles poisile otsa, aga juba oli Will kohal ja haaras õel õlast kinni. „Käi mu õest eemale,” käratas ta ning Gabriel, huuled kitsaks triibuks surutud, astus sammukese tagasi. Tihedalt Willi kannul tuli Gideon ning poisid koondusid Cecily ümber, samal ajal kui Will, hoides õest ühe käega tugevasti kinni, tõmbas teisega välja stele. Tüdruk vaatas siniste silmade välkudes, kuidas vend vedas tema kaela ühele küljele musta