Після тебе. Джоджо Мойєс
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Після тебе - Джоджо Мойєс страница 2
![Після тебе - Джоджо Мойєс Після тебе - Джоджо Мойєс До зустрічі з тобою](/cover_pre193958.jpg)
– Іноді й більше. А тепер, якщо ви не проти, я маю повертатися. Не думаю, що мені піде на користь, якщо люди надто часто бачитимуть, як я виходжу з чоловічих туалетів.
Він усміхається, і на мить я уявляю його за інших умов: енергійний чоловік. Радісний. Успішний керівник у галузі автомобільних запчастин на міжнародному рівні.
– Там наче ваш рейс оголошують.
– Ви вважаєте, що все буде гаразд?
– З вами все буде добре. Це дуже безпечні авіалінії. Усього години дві-три з вашого життя – та й по всьому. Дивіться, п’ять хвилин тому сів рейс SK491, і, йдучи до свого виходу, ви зустрінете стюардів та стюардес, які сміються й весело базікають, прямуючи додому. Для них політ мало чим відрізняється від поїздки на автобусі. Хтось літає два, три, навіть чотири рази на день. Вони ж не дурні: якби це було небезпечно, хіба стали б вони це робити?
– Поїздки на автобусі, – повторює він.
– Навіть безпечніше, ніж на автобусі. Набагато.
– Це точно. – Одна його брова злітає вгору. – На дорогах стільки ідіотів.
Я киваю.
Він поправляє краватку.
– Це серйозна робота.
– Буде шкода, якщо ви втратите цю можливість через таку дрібницю. Ви швидко звикнете літати.
– Може, й так… Дякую вам, міс…?
– Луїза, – кажу.
– Дякую вам, Луїзо. Ви дуже добра. – Він уважно дивиться на мене. – Може… Чи не… не хотіли б ви якось піти зі мною кудись випити?
– Сер, там оголошують ваш рейс, – відповідаю я й відчиняю для нього двері.
Він киває та намагається приховати зніяковіння, риючись у кишенях.
– Так, звісно… ну, я піду.
– Щасти вам із гальмами!
За дві хвилини я бачу, що він заблював усю третю кабінку.
О пів на другу я повертаюся додому, у мовчазну квартиру. Переодягаюся в піжамні штани й кофту з капюшоном, іду до холодильника, дістаю пляшку білого вина й наливаю собі склянку. Вино кислюче. Я перевіряю етикетку та згадую, що відкоркувала пляшку минулого вечора й забула заткнути корком. Мабуть, не варто надто сильно переживати з цього приводу – і я вмощуюсь у кріслі зі склянкою в руці.
На камінній полиці дві листівки. Одна від батьків – вони вітають мене з днем народження. Оте «Всього найкращого» від мами ріже, наче ножем. Друга від сестри – вона хоче приїхати до мене на вихідні разом із Томом. Надійшла шість місяців тому. На автовідповідачі два повідомлення: одне від дантиста, друге – ні.
«Привіт, Луїзо. Це Джаред. Ми бачились у “Брудній качці”, пам’ятаєш? Ну, ми тойво, трахалися [приглушений сміх]. Я… ну… мені сподобалося. Може, ми б могли зустрітися знову? У тебе є мій номер…»
У пляшці нічого не лишилось, і я розмірковую, чи не вийти ще по одну. Та виходити не хочеться. Не хочеться, щоб Самір із цілодобового магазину знову глузував щодо моїх постійних пляшок «піно ґріджо». Не хочу ні з ким говорити. Раптом