Jūrinis romanas. Kira Sinclair
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Jūrinis romanas - Kira Sinclair страница 3
![Jūrinis romanas - Kira Sinclair Jūrinis romanas - Kira Sinclair Aistra](/cover_pre212155.jpg)
Džeksonui buvo Lorelės šiek tiek gaila. Bet gailesčio nepakako, kad liautųsi stūmęs juos iš verslo. Bet pirmiausia turi išlaikyti juos kuo toliau nuo „Chimeros“. Ištisą dešimtmetį Džeksonas ieškojo laivo sudužimo vietos. Nieku gyvu neleis Lankasterio komandai jo aplenkti. Juo labiau pasinaudojant jo paties užrašais.
Nepaneigsi, kad Lorelė daili. Egzotiška. Oda tamsiai ruda, lyg nubučiuota saulės. Šortai, kuriuos vilkėjo, aptempė apvalius klubus ir leido gėrėtis ilgomis, dailiomis kojomis. Lengva palaidinukė laisvai glaustėsi apie kūną – tikra nerūpestinga tropikų gražuolė.
Remdamasis informacija, kurią pasisekė surankioti, vaikinas tikėjosi, kad ji bus įžūli ir drąsiai eis „Emilės fortūnos“ deniu. Tačiau mergina buvo įbedusi žvilgsnį tiesiai prieš save, kiekvienas judesys kupinas įtampos.
Kodėl?
Džeksonas nežinojo ir žinoti nenorėjo. Tačiau jis – kareivis, todėl įsidėmėjo ir apsvarstė.
Vyras troško pereiti doką, įsiveržti į jos laivą ir susidurti su ja akis į akį.
Bet iš to nieko gero neišeis. Ji, be abejo, meluos, kaip melavo jos tėvas, Brajanas ir visi kiti, susiję su Lankasterio kompanija.
Todėl planas kitoks.
Sunėręs rankas ant krūtinės Džeksonas atsirėmė į žemus turėklus ir ėmė laukti. Tai nebuvo sunku, jis gerai treniruotas pakęsti nuobodulį, kuris daugelį vyrų varytų iš proto.
Jis stebėjo iš uosto išplaukiančius ir sugrįžtančius laivus, todėl bet kuris jį pastebėjęs žmogus būtų palaikęs tiesiog turistu, besidominčiu vietiniu koloritu. Tačiau Džeksonas nepaleido iš akių Lankasterio laivo.
Laimei, ilgai laukti nereikėjo. Po valandos pasirodė Lorelė, Brajanas tebebuvo prisiklijavęs jai prie šono.
Galvą ji laikė aukštai iškėlusi, akys įsmeigtos tiesiai priešais. Brajano lūpos judėjo, bet išgirsti, ką jis sako, nepavyko. Ir koks skirtumas. Lorelei jis jau buvo nusibodęs arba neįdomus – ji nesiteikė atsakyti. Merginos lūpos buvo kietai suspaustos, kūnas įsitempęs.
Ilgus juodus plaukus kedeno nuo vandens kylantis vėjelis. Džeksonas kažkodėl manė, kad jos akys bus rudos, bet iš tiesų jos buvo šviesiai žalios. Kaip tėvo.
Tai gal vienintelis panašumas tarp lokio raudonu veidu, nuolat liepsnojančiu nuo ilgų saulėje ir negailestingame jūros vėjyje praleistų metų, ir besiartinančios merginos.
Net jiems priėjus Džeksonas nesiteikė nė krustelėti. Abu buvo paskendę mintyse. Brajanas jo net nepastebėjo.
O štai Lorelės akys už jo užkliuvo. Ir stabtelėjo. Ne prie veido, bet prie jo kūno. Vaikinas žinojo, ką ji pamatė. Daug metų jis galando savo kūną lyg ginklą, kokio jam ir reikėjo. Kad įvykdytų užduotį, jam reikėjo ir jėgos, ir judrumo.
Džeksonas buvo pratęs, kad moterys jį pastebi. Reikia pripažinti, kad tarnybos jūrų laivyne pavojai ir slaptumas sukuria daugelį moterų žavinčią reputaciją. Per ilgus metus jis mielai pasinaudodavo šia savo darbo privilegija.
Bet jau daug mėnesių tokių progų neieškojo. Visą dėmesį ir energiją skyrė „Tridančiui“, jį įsteigė, kūrė gerą vardą, siekė rasti klientų, rinko informaciją ir lėšas, skirtas „Chimeros“ paieškoms ir tyrinėjimams.
Vyras susierzino, nes Lorelė Lankaster pažadino ištisus aštuoniolika mėnesių snaudusius pojūčius.
Akivaizdu, jo kūnas nėra itin išrankus. Laimė, bent smegenys geriau veikia.
Nužvelgusi jį praeidama pro šalį, mergina dingo. Bet jos pabudinti pojūčiai išliko, oda nuzvimbė nekviestas šaltukas.
Sugniaužęs pirštais turėklus Džeksonas prisivertė neatsigręžti, nepažiūrėti, kaip ji nueina. Kokia prasmė? Juk tiksliai žino, kur gali ją rasti.
Lorelei reikėjo taurelės. O gal net kelių. Taip, keleto tų rausvai oranžinių dalykėlių, kuriuos čia siūlo, rodos, kiekvienas restoranas ar baras. Vaisių mišinio su užtektinai alkoholio, padėsiančio pamiršti, kad rytoj ir vėl lips į laivą, apsuptą tik vandenyno.
Dieve, kaip gaila, kad čia nėra Melodės. Geriausia draugė siūlėsi važiuoti, bet nepavyko gauti laisvadienių. Melodė – vienintelė, žinanti apie Lorelės baimę. Ji nemano, kad ją reikėtų taip labai slėpti, tačiau pati silpnybių nemėgsta – ypač savų. O į Lorelės baimę sunku žiūrėti kaip nors kitaip. Daug metų ji stengėsi logiškai įtikinti save, kad tokia reakcija neracionali, bet niekas nepadėjo.
Melodė tiesą sužinojo atsitiktinai, po kelerių draugystės metų. Net tuomet Lorelė nenorėjo prisipažinti, kokia stipri jos fobija, kol draugė neįspraudė į kampą ir nesiteikė toliau taikstytis su melu.
Nepasivarginusi persirengti Lorelė pasuko į barą šalia viešbučio. Ji neieškojo nuotykių ir nieko nesitikėjo, todėl visai nesijaudino, jei makiažas ir bus apsitrynęs, o drabužiai susiglamžę po ilgos dienos kelyje.
Jai nuoširdžiai daugiau niekas nerūpėjo, tik kaip nuraminti nervus.
Perėjusi minkštu kilimu Lorelė paniro į blausią šviesą ir tylius garsus. Jei ne kalipso muzika ir paplūdimio stiliaus dekoras, jai beveik būtų pavykę apsimesti, kad tebėra namuose Čikagoje, kur būti norėjo daug labiau nei Karibų saloje.
Įsmukusi į kabiną pačiame kampe ji užsisakė ir laukdama, kol padavėja atneš užsakymą, barbeno pirštais į stalą. Turbūt vertėtų ir pavalgyti. Bet gal kiek vėliau, kai nurims skrandis.
Padavėja padėjo sunkią Margaritos taurę ant mažutės baltos servetėlės ir dingo. Lorelė priglaudė gėrimą prie lūpų ir gurkštelėjo, užsimerkė iš malonumo, pajutusi ant liežuvio sprogusį vaisių pliūpsnį. Ananasų, žemuogių, ko gero, mangų.
Kai vėl atmerkė akis, prie jos stalelio stovėjo vyras ir žvelgė į ją. Lorelė krūptelėjo. Pažliugęs taurės turinys kliūstelėjo pro kraštus, lipnus, tirštas skystis nuvarvėjo pirštais.
Susiraukusi Lorelė nukratė ranką, prikišo pirštus prie lūpų ir nučiulpė.
Vyras kimiai sudejavo. Tiesiai tarp menčių ji pajuto nerimą.
– Neprieštarausi, jei prisėsiu? – paklausė jis ir nė nebaigęs klausimo persilenkė perpus.
– Taip, prieštarausiu. Nieko asmeniško, bet aš draugijos neieškau.
Vyras sustingo, akimirką jo veide blykstelėjo nuostaba, bet tuojau dingo. Lorelė pamanė, kad jis ne iš tų vaikinų, kurie dažnai išgirsta žodį ne. Jis buvo gana gražus, atrodė profesionalus. Ko gero, atostogauja. O žmona turbūt viršuje.
Nustebimą pakeitė meili šypsena, tarsi būtų tikėjęsis, kad ji bet kurią akimirką