Зозулята зими. Дара Корній
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Зозулята зими - Дара Корній страница 6
![Зозулята зими - Дара Корній Зозулята зими - Дара Корній](/cover_pre89847.jpg)
Дивно, дівчинка наче й худесенька, але чомусь така важка. Мені доводиться її майже волокти, а я й сама не велетень. Може, тому оте дурне прізвисько Мала не відчепилося від мене навіть зараз, коли школа залишилася далеко позаду.
– Не хочу до них, не хочу до людей, – ледь чутно бурмоче дитина, але покірно переставляє ноженята.
У мене хвора уява. Якби вирішила описати оцю сцену – хто знає, може, раптом мені спаде коли на думку погратися в письменницю – обов’язково додала б, що героїня раптом подумала: а чи не веде туди, до людей, маленького вампіра чи ще якусь нечисть?
Але не настільки ж я божевільна, щоб насправді запідозрити, що тягну за собою, усе міцніше стискаючи рученя і з радістю відчуваючи, що воно ніби трохи зігрівається, нічну хижачку, ладну хлебтати мою кров.
– У нас нема іншого виходу, сонечко. Нам інакше не вижити. Холодно дуже! Ще трохи…
Зі слухом у мене все чудово, принаймні набагато краще, аніж із зором, що вже добре зіпсований комп’ютером. Тож почула звук мотору здалеку, кинулася назустріч йому. От, певно, натерпівся водій отого чорного мерса, коли я вилетіла на дорогу. Майже під колеса.
Бідолаха ще не знав, що його неприємності лише починаються… Я, до речі, теж.
Олег
Ас за кермом – точно не про мене. Добре хоч, що тверезий. І це – у новорічну ніч! Аж якось незручно зізнаватися, бо ж ніби слов’янин за народженням. Але факти – річ вперта.
Тож хай та ідіотка, яка ледь не під колеса мені кинулася, потім на всі гроші свічки в церкві ставить. Це якщо я їй зараз своїми руками голову не відкручу.
Хоч то так, для красного слівця. От буду я виповзати на слизьку дорогу, на тріскучий мороз, аби провчити якусь недотепу. Так, проїхали, варто заспокоїтися. Найкраще було б «проїхати» у прямому значенні, повз неї.
Але новорічна ніч, як-не-як, тож і диво не забарилося: у мене ворухнулися залишки совісті. Що ця дурепа робить тут у благенькому пальтечку серед зимової ночі? Заблукала чи, не дай Боже, десь поруч трапилася аварія, і доведеться витрачати час на спілкування із лікарями та ментами?
– Сідай! – хай йому, навіть холодніше, ніж думав. А я ж тільки ледь прочинив дверцята автівки.
– Я не сама… – хриплуватий голос у відповідь.
Так і знав. П’яний кавалер десь в заметі причаївся? Воно мені треба було?!
– Ну! Хто там ще з тобою?! Вас багато?
– Ось тут, – вона вертить головою кудись вбік і вниз.
Нащось примружуюсь, хоч із зором у мене поки порядок. І це ж до яких діоптрій треба довести свої очі, аби не помітити ще одну людську постать?!
– Де? – виходжу із машини, не вимкнувши мотор. Хоча сам собі обіцяв не виходити.
Пригадую мимохідь