Пентаграма. Ю Несбьо
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Пентаграма - Ю Несбьо страница 29
![Пентаграма - Ю Несбьо Пентаграма - Ю Несбьо Інспектор Харрі Холе](/cover_pre126290.jpg)
– Але! Але… – продовжував Волер. – Навіть якщо на роботу тебе не приймуть, це не кінець світу. Їх же можна зрозуміти: хто ж шукає на свою голову пригод. Хоча чоловік, незважаючи ні на що, був інспектором, причому одним із кращих. Та і платять вони не дуже. Адже, врешті-решт, до цього все і зводиться. Щоб за хорошу роботу добре платили. Щоб були гроші на їжу, житло та, припустимо, на пляшку коньяку. Чи ти віддаєш перевагу віскі?
Харрі помітив, що зціплює зуби так сильно, що заболіли зуби під пломбами.
– А ще краще, – розвивав свою думку Волер, – заробляти так, аби іноді чим-небудь себе побалувати. Наприклад, з’їздити куди-небудь. Із сім’єю. Наприклад, у Нормандію.
У голові у Харрі щось клацнуло, неначе перегорів запобіжник.
– Ми з тобою багато в чому не схожі, Харрі. Але це не означає, що я не шаную тебе як фахівця. Я завжди вважав тебе цілеспрямованою, талановитою, творчою людиною. А головне – упертою. Чудова якість для життя в суспільстві, де йде боротьба за виживання. На жаль, у цій боротьбі в хід не завжди йдуть ті засоби, які нам подобаються. Але якщо хочеш перемогти, треба вміти бити конкурентів їхньою ж зброєю. І ще… – Волер притишив голос. – Уміти правильно вибирати союзників. Таких, із якими можеш чогось добитися.
– Чого ти хочеш, Волере? – Голос Харрі здригнувся.
– Допомогти тобі. – Волер підвівся. – Як зараз – так не годиться.
– А як зараз?
– А зараз ми з тобою вороги, і у начальства на столі лежить сам знаєш, який папір. – Він попрямував до дверей. – Зараз у тебе не вистачає грошей, аби зробити що-небудь хороше для себе або своїх близьких… – Він узявся за дверну ручку. – Подумай над цим, Харрі. З того лабіринту, в якому ти опинився, тебе виведе тільки одне.
«Куля», – подумав Харрі.
– Ти сам, – сказав Волер і пішов.
Розділ 11
Неділя. Відхід
Вона лежала у ліжку й курила. Дивилася на його спину перед приземкуватим комодом, на те, як лопатки рухаються під шовком жилета, примушуючи тканину переливатися відтінками чорного та синього. Вона перевела погляд на дзеркало. Його руки впевненими м’якими рухами зав’язували краватку. Їй подобалися його руки. Їй подобалося дивитись, як вони працюють.
– Коли повернешся? – запитала вона й упіймала в дзеркалі його погляд і посмішку, теж упевнену і м’яку. Вона надула губки.
– Так скоро, як тільки зможу, люба моя.
Ніхто не говорив цього слова так, як він. «Liebling», кохана. З помітним акцентом і співучою інтонацією. Вона немов наново закохалася в німецьку мову.
– Сподіваюся, завтра, вечірнім літаком, – сказав він. – Ти за мною сумуватимеш?
Вона не втрималася від усмішки. Він засміявся. І вона засміялася. Чорт забирай, ну чому він має над нею таку владу?
– Упевнена, в Осло тебе чекають по вуха закохані дівчата. – Вона продовжувала всміхатися.
– Сподіваюся. – Він застебнув жилет і дістав із шафи піджак. – Ти випрасувала носовички, люба моя?