Ļauno garu akadēmija, jeb Nežēlīgu meklējumu sērija. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Ļauno garu akadēmija, jeb Nežēlīgu meklējumu sērija - Edgars Auziņš страница 8
![Ļauno garu akadēmija, jeb Nežēlīgu meklējumu sērija - Edgars Auziņš Ļauno garu akadēmija, jeb Nežēlīgu meklējumu sērija - Edgars Auziņš](/cover_pre1366835.jpg)
Un pēkšņi atskanēja briesmīga, spalga čīkstēšana, kas burtiski apņēma. Likās, ka pašas bibliotēkas sienas kliedza:
– Klusums lasītavā!
Es pārsteigumā pielecu vietā, un mana sirds sāka dauzīties kaklā. Es kaut kā piespiedu sevi apsēsties, un princis Inirans skaļi pasmējās par manu reakciju:
– Tu esi mežonīga, vai kā? Kaut viņa būtu uzkāpusi uz galda un sākusi histērijā kauties!
Daži skolēni atskatījās uz mums. Es noliecos ar visu ķermeni uz priekšu un, aizmirsusi par apmulsumu, uz dzirdamības robežas čukstēju:
– Kas tas bija?
Beidzot viņš pārstāja ņurdēt kā jaukts zirgs sava tēva stallī un uzmeta man izbrīnītu skatienu:
– Runājot par? Bibliotekārs, protams. Vai šī ir pirmā reize, kad dzirdat, ka bibliotēkās nevar trokšņot?
Turklāt viņš runāja skaļi, nemaz nepazeminot toni. Bet sienas uz viņu nekliedza… Varbūt statusi netiek skaļi pieminēti, bet zināmā mērā tie tiek skaidri ņemti vērā. Es vienkārši nezināju, kā uzvesties, bet vārdus izrunāju ļoti klusi, jo ziņkārība tagad atsvēra visu pārējo:
– Kāpēc tu runā skaļi?
Tagad viņš arī iepleta acis, it kā es būtu izpludinājusi kaut kādas muļķības. Viņš ilgi domāja un tad atbildēja – domīgi smaidīdams un izvilcis vārdus, it kā viņš manā sejā meklētu apstiprinājumu saviem minējumiem:
– Oho, viss paliek arvien brīnišķīgāk. Es, protams, uzliku skaņas vairogu, par kuru tev, šķiet, nav ne jausmas.
Es atkal biju neizpratnē:
– Es… nu… nu, es neko nezinu par burvību…
Inirāns pārtrauca:
«Ne tikai tas, jūs, acīmredzot, pat nezināt, ka bibliotekārs ir šeit.» Viņš ir spoks.
Es kļuvu bāla.
– Ak… Bet neviens mani par to nebrīdināja…
– Vai tu mani brīdināji? Jā, to var redzēt ikviens, kuram ir kaut pilīte burvju! Tu esi galīgi netalantīgs?
Mani pieķēra. Protams, agri vai vēlu šī tēma būtu aktualizējusies, bet man ļoti gribējās ilgāk paturēt noslēpumu. Viņa neveikli paraustīja plecus un pievienoja aizkustinošu nožēlu savai sejas izteiksmei:
– Nav viduvējs, bet ļoti vājš… feja.
Princis piecēlās, atkal izlieka lūpas smīnā un pieliecās pie manis, lai diezgan skaļi paziņotu. Vai viņš teica skaņas vairogs? Tas bija ļoti noderīgi, jo mani neinteresēja, ka kāds cits dzirdētu viņa piezīmi:
«Vidējā audzēkne nolēma, ka viņa šeit var lepoties ar savu titulu, un neviens pret viņu neteiks ne vārda?» Tu esi galīgi traks? Šeit viņi tevi dzīvu apēdīs!
Es uz brīdi iekodu apakšlūpā un izspiedu:
– Ja tikai tu… tu neēd. Un kaut kā es tikšu ārā!
– Viņa tiks ārā! Narcistiska meitene pēkšņi nonāk situācijā, kad viņa pati par sevi nav nekā vērta? Nu, labi, es ar prieku skatīšos, kā tu izkļūsi, muļķis.
Es neizturēju un piecēlos. Protams, audzināšana, kas bija manī gadu gaitā, neļāva man atklāti rupji izturēties pret karaliskās ģimenes locekli, taču es nevarēju klusēt – arī manī lepnums bija gadiem ilgi.
«Es lūgtu jūs izvēlēties izteicienus, jūsu augstība.» Maģijas trūkums manī nepadara mani ne par muļķi, ne par sliņķi!
Viņam pat nebija laika izstiept smaidu, kad tas atkal iesaucās no visām pusēm un vēl skaļāk nekā iepriekš:
– Vācies prom, iebrucējs! Jūs esat aizliegts uz trim dienām!
«Ko es daru trīs dienas?» Es pat nezināju, uz kuru pusi skatīties, jo es tiešām nevarēju redzēt spokus.
Es metos pēc aizejošā prinča, kurš turpināja smieties – tagad par kādu nesaprotamu manu neveiksmi, un, nekautrējoties, kliedza viņam mugurā:
– Beidz! Ko tas nozīmē?
Viņš atbildēja, nepagriežoties:
– Pretbandītu burvestība pārkāpējiem. Soda laikā jūs nevarēsit iekļūt šajā ēkā.
– Kas ir bandīts? Es esmu bandīts?! – sašutusi uz nekurieni jautāju.
Un atbilde bija vēja viesulis. Viņš iesita man pa muguru un aiznesa uz izeju, izmetot uz lieveņa. Viņa nokrita, sāpīgi sasita sev un žēlīgi teica:
– Ah ah…
Tas drīzāk bija bezspēcīgs neizpratnes sauciens. Mēģināju piecelties, bet mana skolas soma ar lekcijām uzreiz ielidoja sānos. Diemžēl mācību grāmata palika uz galda. Kā jūs varat šādi izturēties pret cilvēkiem? Galu galā es neesmu bandīts vai pārkāpējs, es vienkārši nezinu, kā uzlikt skaņas vairogu. Inirans ar tieši tādiem pašiem smiekliem pārgāja man pāri un devās tālāk. Mana pazemojošā pozīcija lika man acumirklī aizmirst par sāpēm un uzlēkt augšā. Es viņam neko vairāk neteicu, bet iztaisnoju muguru un mēģināju ierobežot savas emocijas. Notikušais ir vienkārši negodīgi. Jā, es uz īsu brīdi pazaudēju seju, bet tas vairs neatkārtosies. Neviens neuzdrošināsies par mani ņirgājoties smieties vai, īpaši, mani no kaut kurienes izsist. Pat ja tas ir spoks! Pat trešais karaliskās ģimenes dēls! Lai gan no šīs sekundes es viņus abus ļoti ienīdu, es grasījos to neizrādīt. Jo patiesi laba izglītība ļauj cilvēkiem veidot jebkuru seju jebkurā iekšējā vētrā.
Viņa atskatījās uz durvīm. Mans ceļš uz turieni ir rezervēts trīs dienām, man būs jāsaprot lekcijas bez grāmatu palīdzības. Nekādu problēmu. Es nevaru iedomāties situāciju, kurā nevarētu atcerēties savu stāju un necaurredzamo seju. Jāiet uz akadēmisko dārzu un vismaz ar šo koku jāiepazīst savām acīm. Pareizi. Viss, kas ir izdarīts, var tikt izmantots par labu. Tikai tāpēc, lai neizplūstu asarās no aizvainojuma, lai tikai neizrādītu savu vājumu nejaušiem lieciniekiem.
Tikai šī iemesla dēļ es vilcinājos, dodot sev laiku, lai ierobežotu savu sajūsmu. Bet viņa nodrebēja, izdzirdot balsi aiz muguras:
– Vai tu esi ievainots? Palīdzēt?
Viņa pagriezās un piespieda sevi pasmaidīt. Lai gan iepazīšanās ar alfa vilkačiem bija ļoti dīvaina, tagad viņš runāja mierīgi un bez izsmiekla ēnas. Tajā brīdī es biju gatava priecāties par jebkuru atbalstu, un tāpēc mans smaids kļuva dabiskāks:
– Nē. Bet paldies par rūpēm. Žēl, ka biji liecinieks tik neglītai ainai.
Viņa atbalsta grupa stāvēja tālumā, lūkojoties uz mums ieinteresēti. Bet