Ļauno garu akadēmija, jeb Nežēlīgu meklējumu sērija. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Ļauno garu akadēmija, jeb Nežēlīgu meklējumu sērija - Edgars Auziņš страница 9
![Ļauno garu akadēmija, jeb Nežēlīgu meklējumu sērija - Edgars Auziņš Ļauno garu akadēmija, jeb Nežēlīgu meklējumu sērija - Edgars Auziņš](/cover_pre1366835.jpg)
– Lūk, es esmu… manai pavēlošajai balsij. Labi, es vēlos nokļūt dārzā pirms vakariņām, lai izpildītu uzdevumu. Paldies vēlreiz, Laur.
Bet viņš pārgāja pāri, liekot man apstāties.
– Saglabā kompāniju?
Es biju pārsteigts:
– Nevajag, paldies.
– Protams?
Nepatīkamais uztraukums, kas nesen bija atkal uzliesmojis:
– Jā. Lūdzu, ļaujiet man paiet.
Laurs uzreiz atkāpās un atkal plati pasmaidīja.
– Labi, aizbēg no manis vēl mazliet. Tas ir interesantāk šādā veidā, ja tas neaizņem ļoti ilgu laiku.
Es sastingu:
– Kādā ziņā?
– Tava smarža. Sākumā šaubījos, bet tagad esmu gandrīz pārliecināts – tu esi mans līdzinieks.
– Par ko tu esi pārliecināts?! Kāds vēl pāris?
Viņš veltīja man tādu pašu burvīgo smaidu un devās pie saviem draugiem. Trakā māja. Patversme trakiem, ragiem idiotiem, nevis mācību iestāde!
5.nodaļa
Ātri atradu dārzā īsto koku, norāvu vienu lapu no apakšas, ierīvēju pirkstos un uzsmērēju uz plaukstas locītavas – precīzi atkārtoju visus mācību grāmatas norādījumus. Atliek tikai izlasīt burvestību, pretējā gadījumā Alhanova koka lapas paliks tikai lapas. Ar savu ierasto dedzību mēģināju pareizi atkārtot katru skaņu:
«Nuash-sh-sh,» viņa pacietīgi izstiepa pēdējo skaņu un atkārtoja nedaudz skaļāk: «Nuash-sh.»
Viņa iedūra to ar nagu un saprata acīmredzamo – nekas nenotika, jūtīgums nebija pilnībā notrulināts. Tas ir dīvaini, bet tikai tagad es sapratu, ka zemapziņā gaidu brīnumu. Galu galā tikai mirstīgajiem ir reti atrast maģisku sēriju! Piemēram, tie, kuru ciltsrakstos pat nebija fejas. Un, lai gan spēja veikt burvestību biežāk tika mantota, bija daudz izņēmumu. Diemžēl ar mani tā nenotika. Interesanti, kā skolotāji jutīsies par manām nevainojamajām zināšanām, kad tās parādīsies, bet par absolūto nespēju praktiski noburt pat visvienkāršāko burvestību? Man tas drīzumā bija jānoskaidro. Bet es nedeva sev cerības: zināju, ka mani tik un tā neizslēgs no akadēmijas, līdz profesoru sūdzības sāka tik ļoti saniknot rektoru, ka viņš piekrita atdot manam tēvam visu saņemto summu un atvainoties. … Pēdējā doma bija atturoša savā acīmredzamībā.
Bet tieši tā! Ja mēģināšu atbildēt kaut uz teorētiskiem jautājumiem, tad skolotāji redzēs manu centību. Jā, no maģijas viedokļa viņa ir viduvēja, bet viņa nav tik slikta skolniece, lai neizraisītu nekādas simpātijas. Bet, ja es vispār neparādīšu nekādas pozitīvas īpašības, tad tās ļoti drīz sāks kaitināt rektoru Čoletu. Un agri vai vēlu viņam no manis būs jātiek vaļā. Protams, šis lēmums nabagam uzreiz netiks dots, it īpaši, ja viņš jau ir paspējis iztērēt daļu no saņemtā zelta. Bet agri vai vēlu viņš tiks iedzīts strupceļā! Pēc tam es atgriezīšos mājās. Kāpēc man uzreiz neienāca prātā tik acīmredzama ideja? Pierakstīju lekcijas, baidījos palaist garām nevienu vārdu, pierakstīju tēmas no paša sākuma, skrēju uz bibliotēku – tās ir sekas manai atbildībai mācībās, urbušās manī kopš bērnības! Bet šajā gadījumā šī attieksme ir jāizsvītro, jo mans mērķis tam nebūt neatbilst.
Un, tiklīdz lēmums tika pieņemts, mana dvēsele uzreiz jutās labāk. Kāpēc es pat atcerējos Alkhan koka parādīšanos, ja es nekad neizmantošu šīs zināšanas? Man visiem jāparāda, ka esmu absolūti ne uz ko spējīgs un pat necenšos, un šim varoņdarbam man vajadzētu atgriezties mājās.
Bet stratēģija manā galvā likās vienkārša un loģiska. Realitātē izlemt izskatīties kā apsmieklam nav tik vienkārši. Pat ar milzīgu neuzmanību no manas puses, pirms izraidīšanas paies nevis dienas, bet nedēļas, ja ne mēneši. Sliktākajā gadījumā būs jāgaida līdz semestra beigām! Augstprātīgie elfi smiesies par mani, rādīs ar pirkstiem, baumas par manu necaurredzamo stulbumu klīs pa visām fakultātēm. Ir ļoti grūti pievilt ikvienu, ja esi pieradis izpildīt visaugstākās cerības.
Turklāt es labi apzinājos, ka šāda attieksme var izvērsties atklātā apspiešanā, un nevarēju lepoties ar fizisku spēku, lai cīnītos pretī. Ģimenes lepnums maz ko nozīmēs, ja iebiedēšana pārsniegs verbālu izsmieklu… Izrādījās, vajadzēja vilties visiem skolotājiem, bet tajā pašā laikā pārāk nekaitināt skolēnus. Es par to padomāju un nolēmu: tas ir grūts nē mācībām, savāc visus iespējamos trūkumus; attiecības ar studentiem – stingra jā, izpelnieties sev draudzīgas un pieticīgas meitenes reputāciju, kas nekad neizraisa konfliktus.nodaļa jau domāšanas stadijā izskatījās grūts, bet es to uztvēru kā izaicinājumu pašam gribasspēkam. Varbūt mana tēva lēmums mani sūtīt šeit nesīs vismaz kādus augļus. Es vismaz centīšos iemācīties izdarīt to, ko iepriekš uzskatīju par neiespējamu.
Es pati devos pēc Noras, lai mēs varētu kopā iet vakariņās. Un ēdamistabā viņa apzināti gāja garām galdiņam, uz kura sēdēja pazīstams inkubators, un draudzīgi pasmaidīja:
– Jauku vakaru, Jānos!
«Labi,» viņš pat nebija pārsteigts par manu draudzīgumu.
Tātad, sākums ir sācies. Es būšu visiem mīļotā, kamēr man pietiks spēka. Un es rīt lasīšu lekcijas Anaelam, tagad man tās nav jāpārraksta.
Nora saņēma savu flakonu ar asinīm, kuras viņa noteica, neizejot no pasniegšanas letes. Vampīri neprasīja cilvēku barību, bet es nenoliedzu sevi un paķēru lielāko un sārtāko gaļas pīrāga gabalu. Mēs paņēmām to pašu galdiņu, kas atrodas tālākajā rindā, blakus sienai. Šķiet, ka tas viņus apzināti izolēja no trokšņainiem uzņēmumiem. Atturības izrādīšana nav pārāk laba taktika, bet pagaidām man bija vajadzīgs laiks, lai pie tā pierastu.
Uzmetu skatienu tumši brūnās formās tērptajiem skolēniem, starp kuriem Laura vēl nebija klāt. Un es pamanīju, ka arī viņi ar dīvainiem smīniem skatās manā virzienā. Es gribēju būt pirmais, kas novērsīs nepilnības šajās zināšanās:
– Nora, varbūt vari man dot kādu padomu? Šodien Laur Kingarra man pastāstīja dīvainu lietu – viņi saka: es esmu viņa dzīvesbiedrs. Un viņu par to pārliecināja mana smarža! Tas ir kaut kāds absurds, bet mani vajā doma, ka viņš domāja kaut ko ļoti svarīgu.
Nora paskatījās uz mani ar tumši sarkanām, sastingušām acīm. Viņa atbildēja kā parasti lēni, bet ar zināmu spriedzi:
– Īsts alfa pāris? Apsveicam, Tialla, tu esi nonācis vislielākajās nepatikšanās. Vai patīkamība… ja uz to skatās no dzīvā viedokļa.
Es strauji noliecos uz priekšu un noskaidroju, neskatoties uz to, ka mana balss aizrautīgi lūst:
– Ko tas nozīmē? Vai viņš tagad mani vajā?
Nora