Šķērsielas. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Šķērsielas - Edgars Auziņš страница 21
![Šķērsielas - Edgars Auziņš Šķērsielas - Edgars Auziņš](/cover_pre1366917.jpg)
"Varbūt viņš vienkārši nevēlas riskēt ar tavu dzīvību," es izdarīju visredzamāko pieņēmumu. – Labi, mēs sapratām, kāpēc Ivans tevi satuvināja. Bet kāpēc tu gribēji tuvināties?
Koša no pudeles krūzē izšļakstīja vairāk duļķainu šķidrumu. Varbūt reibums viņu maz ietekmē. Lai gan tas nav pārsteidzoši – mēs šeit nemirstam, bet arī nejūtamies īpaši piesātināti. Un tas var būt vienīgais iemesls viņa runīgumam:
– Visticamāk, tā paša iemesla dēļ, kā jūs viņu apprecējāt. Tādu cilvēku tuvumā izdzīvot ir visvieglāk.
– Apbrīnojami! – es izdvesu. "Jūs tikko nosaucāt mani par oportūnistu." Un tajā pašā laikā es pats.
– Hmmm, Elizaveta Andrejevna, kā jums patīk visam dot kādu nekrietnu definīciju un pēc tam vaimanāt, cik zemiski tas izklausās.
– Jā, es jau sapratu tavu pieeju dzīvei – neuztraucies. Bet tas nenozīmē, ka nevar saukt lietas īstajos vārdos!
"Sauc to kā gribi," viņš laiski pamāja. "Un tas, kurš nav oportūnists, vairs nav ar mums." Vai esi atpūtusies? Tad turpināsim trenēties – kāpēc gan nepielāgoties dzīvei visoptimālākajā veidā?
Man nebija iebildumu turpināt nodarbību, bet es labi apzinājos, ka es vairs nesaņemšu tādu noskaņojumu, tāpēc satvēru viņu aiz elkoņa un apsēdināju atpakaļ.
– Pagaidi, Koš, vēl viens jautājums – un tas varētu būt arī jautājums par manu izdzīvošanu. Kas vainas Alajevam? Biedējošs cilvēks?
"Ne sliktāk par Ivanu Aleksejeviču," Koša gandrīz pasmaidīja. "Bet viņš šeit atveda visu savu diasporu." Tas nonāca tiktāl, ka gandrīz neviens nespļaudīs nevienam – ne mūsu, ne Alajevam. Mēs mēdzām lietas risināt nežēlīgi, bet mums vajadzēja piecus gadus, lai to atrisinātu. Izdevīgāk ir sadalīt ietekmes zonas un izspiest no tām visu, nevis turpināt slaktiņu un zaudēt cilvēkus un resursus. Viņi pat apsprieda sfēras: Ivans Aleksejevičs – politikā, Alajevs – lielajā biznesā, lai atkal nekrustotos viens ar otru un nepārbaudītu pasaules spēku.
"Es nesaprotu," es joprojām turēju viņu aiz elkoņa, lai gan Koša, protams, varēs atbrīvoties, ja viņam apniks atbildēt. – Kāpēc tad Alajevs atgrieztos pie vecās dzīves, ja visi ir laimīgi? Paskaidrojiet! Galu galā vakar mani varēja nolaupīt – un es šaubos, ka, ja tas atkārtosies, papildu informācija mani traucēs.
"Es nezinu," Koša beidzot piecēlās un piegāja pie loga, gaidot, kad es pļāpāšu. – Un Ivans Aleksejevičs nezina. Tāpēc viss notiek tik lēni. Tam būtu bijis acīmredzams motīvs, pretējā gadījumā viņi būtu rīkojušies. Varbūt Alajevs nav iemācījies izslēgt emocijas? Tagad viņš stāv uz kājām, grābj naudu ar lāpstu, un vecie parādi joprojām karājas mugurā.
– Veci parādi? – mēģināju saprast līdz galam. "Tu nogalināji viņus, viņi nogalināja tevi." Un tas, visticamāk, netiks kompensēts ar kompensācijām.
"Par to," Koša piekrita. – Bet par kaut ko tādu var vienoties. Es reiz apšaudē notriecu viņa vecāko dēlu. Tas noteikti nenozīmē savstarpēju izlīgumu. Un līguma laikā Alajevs prasīja tikai vienu lietu – manu galvu, tāpēc viss bija tik grūti.
Es pamanīju, ne bez ironijas:
"Un jūsu galva, kā es redzu, joprojām ir savā vietā."
Koša jau nogurusi atbildēja, savā tonī uzsverot, ka pienācis laiks pabeigt:
“Ivanam Aleksejevičam tas izmaksāja divas rūpnīcas un vienu pārpumpētu narkotiku tirdzniecību. Un pēc nodošanas Alajevs pazemojās un paspieda viņam roku. Nevienam nebūs nākotnes, ja vien viņš nemācēs aizmirst. Tā mēs domājām piecus gadus.
"Tīri cilvēciskā līmenī viņu var saprast," es domīgi atbildēju.
"Nē, Elizaveta Andrejevna, jūs nevarat," Koša iecirta. – Ja vienojāmies, ka jautājums ir slēgts, tad pēc dažiem gadiem to atvērt ir stulbi. Īpaši šādā veidā. Ivans Aleksejevičs savu veco ienaidnieku nekad nav uzskatījis par stulbu, tāpēc mēs visi esam pārsteigti.
Es vairāk nejautāju – es jau biju priecīgs, ka esmu tik daudz iemācījies. Vaņa man paskaidroja kaut ko līdzīgu: jūs varat doties tālāk, ja aiz jums nav palikuši ienaidnieki vai melni plankumi. Alajevs piecus gadus vēroja, ka Koša ir dzīvs un vesels, un laika gaitā viņam būs jākārto bizness – ar dēla slepkavu. Viņš nevēlas karu – gluži pretēji, viņš vēlas iziet pasaulē ar tīru dvēseli, bet pats Koša viņam paliek melnais punkts. Noņemiet viņu, vienkārši noņemiet vienu personu no turpmākās vispārējās vienošanās, un mokas beigtos. Un snaiperis viegli iederējās šajā skaidrojumā. Protams, tur bija arī mana nolaupīšana – Alajevs varēja vienkārši pieprasīt no Ivana vienu dzīvību par otru un pēc tam izpirkt savu vainu ar rūpnīcām un satiksmi. Bet šādā veidā viņš, visticamāk, palaidīs vaļā asinsizliešanu: "ir jāveido miers, šis karš rodas pats no sevis." Bet kas tur tagad notiek? Jaunas kāršu atklāšanas un jauns satiksmes sadalījums vai mēģinājumi atkal nodibināt attiecības? Lai kā arī būtu, es neviļus apbrīnoju Ivanu – galu galā viņš visas problēmas varēja atrisināt uz sava cilvēka rēķina, taču viņš pat nepieļauj šādu domu.
Un lai Koša neapmierināti šķobās – viņam pat piestāv izrādīt vismaz kādas emocijas. Maz ticams, ka mēs pametīsim šo dzīvokli kā sirdsdraugi, taču mēs noteikti nevarēsim izturēties viens pret otru tā, kā agrāk – ar attālu vēsumu. Galu galā viņš arī ir cilvēks. Un viņš ir uzticīgs tam, kurš ir gatavs par viņu cīnīties. Vaņa ne tikai apmāca savus suņus – viņš lieliski baro tos ar savu raksturu.
No rītiem ilgi nomazgājos dušā – man tas bija atpūtas periods visam ķermenim, kad vismaz var atrauties no džinsiem. Es vairs negribēju sevi atlaist, un es necentos to darīt. Tomēr, kā mainās komunikācija, ja nedaudz koriģē savu attieksmi pret cilvēku. Un Koša izskatās bez ierastās pilnīgas vienaldzības – izrādās, ka viņš ir spējīgs arī uz humoru, kad man kārtējo reizi nebija laika pareizi pārtvert viņa roku sitiena brīdī.
Kad viņa atgriezās, Koša jau bija apgūlās – atkal tikai ar galvu uz matrača. Un es nevarēju pretoties – es to nožēloju. Un, lai arī viņš joprojām ir saimnieka uzticamais suns, jums arī ir jājūt līdzi suņiem. It īpaši, ja zini, ka sunim ir cilvēciska runa un viņam ir savs, lai arī dīvains raksturs.
– Koša, apgulies man blakus. Vienreiz jūs labi izgulēsities.
– Kas vēl. Ko darīt, ja mani refleksi sāk darboties, kad esmu piedzēries?
Viņš nemaz nebija piedzēries – nez kāpēc pārspīlēja. Bet es pasmaidīju cita iemesla dēļ:
"Un es domāju, ka jūs esat iemācījušies izslēgt visus savus refleksus." Es to gleznoju!
Protams, viņa necentās viņu pārliecināt. Viņam laikam taisnība, ka nepieļauj nekādas neskaidrības. Tad Ivans varēs ar pilnu sirsnību ziņot, ka viņš man pieskārās ar pirkstu tikai tad, kad praktizē tvērienus un sitienus – šis godīgums viņam ir svarīgs. Lojalitāte nav tikai par to, kur var aizķerties, tā ir ieprogrammēta zemapziņā ar pamatprogrammu.