Šķērsielas. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Šķērsielas - Edgars Auziņš страница 18
![Šķērsielas - Edgars Auziņš Šķērsielas - Edgars Auziņš](/cover_pre1366917.jpg)
"Ššh," likās, ka Koša viņu nomierināja neparasti jautrā tonī. – Man tas bija kaut kur kabatā, tagad esmu šeit.
Viņš iegāja istabā, sastinga manā priekšā, tad apsēdās un izņēma no jakas kabatas prezervatīvu paku. Es nevarēju izlikties, ka guļu dziļā miegā, un man šķita, ka šķielēt acis ir pilnīgi muļķīgi, tāpēc es nedaudz atvēru acis. Viņš nebija ģērbies T-kreklā un izrādījās, ka es skatos uz viņa vēderu. Kaila, liesa ar tikko pamanāmu svītru, kas iet uz leju. Iespējams, sievietes, kuras viņu labi nepazīst, uzskata, ka Koša ir seksīga.
"Shh," viņš man atkārtoja tādā pašā tonī. – Guli, Elizaveta Andrejevna.
Dīvaini, ka “fragiņam” nav riebuma. Viņa tikko dzirdami atbildēja:
– ES guļu. Neesi kautrīgs.
– Mēs tā nedomājām.
Viņš tikpat klusi piecēlās kājās un atgriezās virtuvē, neaizmirstot atkal aiz sevis aizvērt durvis. Un atkal apslāpēti smiekli, čuksti, rosīšanās un tad ritmiska galda klauvēšana pret sienu. Anfisa kliedza, bet atkal kāda smiekli apslāpēja nesaprotamo apjukumu. Es ieķēru apakšlūpu starp zobiem. Cik neveikli, lai gan kāpēc man būtu jākaunas? Viņš tur drāž nevainīgu meiteni, vai arī viņa nodod sevi nevainīgam zēnam. Tur, netīrajā virtuvē, metrs pēc metra, nav neviena eņģeļa. Ritmiskā klauvēšana pie galda ir tam pierādījums. Pieaugušie atrada veidu, kā pavadīt tukšo gaidīšanas laiku, nekas ārkārtējs. Bet es biju neizpratnē.
Interesanti, vai viņš viņai par to maksās, vai arī viņai uzliks jumtu tāpat kā “nodokļus”? Un viņa vienmēr tik nožņaugti vaidē par katru grūdienu ar saviem klientiem? Vai tas ir praktizēts manevrs vai arī tas notiek netīšām? Interesanti, vai Koša viņu skūpsta, vai arī viņš ir tālu, kā parasti? Viņš, iespējams, pazaudē savu necaurlaidīgo masku seksa laikā. Varbūt viņš nemaz neizskatās pēc sevis. Bet es domāju, ka viņš ir diezgan nežēlīgs un agresīvs. Vai arī viņš kož lūpā tāpat kā es tagad?
Viņi turpināja vannas istabā, un tikai pēc tam, kad viņi pārcēlās, es varēju snaust. Bet no rīta man trīcēja no aukstuma. Es pat uzreiz nesapratu, ka pamodos no Anfisas čukstiem, mēģinot saspiesties vēl ciešāk.
"Mūsu meitene ir pilnībā sasalusi." Nu, mīļā, tu esi diezgan izlutināts, vai kā?
"Tā sasildiet to," Koša klusi atbildēja. – ES nē. Mans uzdevums ir viņai izkļūt no šejienes dzīvai, bet es neesmu vainīgs, ka viņa ir karamelizēta.
Viņa mani apskāva no aizmugures un burtiski pievilka sev klāt, berzējot manu plecu zem manas jakas. Un viņa izelpoja ar alkohola smaku:
– Tu esi kuce, Koša. Vīrietis, protams, bet tāda kuce. Dzīvot bez sirds ir skumji.
Es neviļus pasmaidīju par viņas definīciju. Tātad, kāds ir Anfisa defekts? Galu galā viņa noteikti ir labs cilvēks, viņas dvēsele nāk no čaulas. Un kāpēc jūs izvēlējāties šo darbu? Runa ir par morāli, nepieciešamību katru vakaru pārkāpt sev pāri un par risku – pat elitāras pavadībā meitenes riskēja nonākt nepatikšanās, un rīt vārtos varēja atrast parastu prostitūtu ar pārgrieztu rīkli. Bet šķiet, ka Anfisa nepārkāpj sevi, man apkārt ir cilvēki – katrs no viņiem. Ģenētikas vai ļauna likteņa dēļ viņiem ir kaislība uz pašiznīcināšanos, un tas ir vienīgais ceļš, ko viņi izvēlas… Nevis “viņi” – un es esmu ar viņiem.
Es ienīdu puisi. Nākamajā dienā viņš atnāca un paņēma Anfisu, bet mēs abi negribējām viņu atdot. Izrādījās, ka viņas problēma jau bija atrisināta, un Dude tikai īsu brīdi čukstēja ar Košu. Viņš atdeva savu mobilo telefonu un pakratīja galvu, atbildot uz kādu jautājumu, pēc kura Koša zvērēja. Asistents pat nepaskatījās uz mani – iespējams, viņš negribēja atvainoties, ka vēl nav mani pacēlis. Un tas varētu nozīmēt tikai vienu: māja ir nemierīga, Ivanam ir nopietnas nepatikšanas, tāpēc man jāpaliek šeit – komfortā un drošībā. Kāpēc viņi nevelk Košu, kad viņi ir nolēmuši par ienaidnieku, ir pilnīgi nesaprotami. Bet pēc viņa drūmā skatiena, kad durvis aiz Anfisas un Dude aizcirtās, es nojautu, ka bija pilnīgi iespējams, ka viņi nevarēja atstāt mani vienu, tāpēc viņi izvēlējās visvairāk apmācīto suni visā audzētavā.
Šī doma man pārņēma vēsumu – cik ilgi mēs vēl varam te dzeguzēt, ja es nekļūdos savā pieņēmumā? Un tad vēl viens vilnis, jau ledains – vai mēs te bez Anfisas paliksim? Jā, viņa ir vienīgā, kas iedvesa dzīvību mūsu kompānijai! Un Košai bija tāda pati ideja:
"Labāk būtu paņemt līdzi uzkodas, nevis atņemt mūsu resursus."
Es neatbildēju. Šeit pat nebija televizora, nebija nevienas avīzes, ko lasīt. Es sēdēju uz matrača un skatījos uz laternu aiz loga, gaidot, kad tā iedegsies. Uzkurināta. Tas nekļuva jautrāk. Ko darīt, ja man šeit jāsēž nedēļu? Kā būtu ar divām nedēļām? Kā cilvēki gadiem ilgi cietumā netrako? Tā viņi sēž un domā par savu uzvedību? Es arī domāju. Bet es nevarēju neko iedomāties; manas domas, gluži pretēji, šķita sastingušas un vairs nekustējās.
– Ir pienācis laiks ēst, Elizaveta Andrejevna.
Koša manā rokā iegrūda vienu bļodu ar blīvu makaronu gabaliņu. Vakar Anfisai šis pats ēdiens izrādījās daudz labāks.
Ja starp frāzēm ietaisīsiet garas, garas pauzes, tās aizņems ilgāku laiku – es domāju frāzes. Klusums var būt graujošs, un mums ir tikai dažas patronas – tās ir jātērē taupīgi, lai neiztērētu ātri, bet laicīgi, lai aizbaidītu klusumu. Tāpēc es vispirms izvēlējos vakariņās, tad paliku pie laternas un tikai tad reaģēju:
– Vai es tagad atkal esmu Elizaveta Andrejevna? Pārstāja būt mazulis? Ko šis vārds vispār nozīmē?
Koša, visticamāk, uztvēra spēles pamatnoteikumu, tāpēc arī neatbildēja uzreiz – laternu vēroja veselas desmit minūtes. Un, kad viņš runāja, viņš vai nu pilnībā aizmirsa par jautājumu, vai arī negrasījās atbalstīt šo konkrēto tēmu:
– Varbūt nopērkam katliņu?
– Katliņš ir brīnišķīgs, – es apstiprināju vēl pēc piecpadsmit minūtēm. "Tajā ir vieglāk pagatavot makaronus, un pārējā laikā mēs varam tos pieklauvēt – viens sitiens jums, otrs man."
Aiz loga bija pavisam tumšs, tāpēc arī pati laterna kļuva arvien interesantāka. Koša lēnām ievilka elpu.
"Tad mēs nepirksim kastroli." Konservēti ēdieni burkās ir labāki, tos ir jautri atvērt – viens tev, otrs man. Bet man lika ārā neiet, tāpēc gaidām, kamēr vairs nebūs ko ēst. Mums ir jāsagatavojas, lai šādi sēdētu vismaz trīs dienas. Šajā laikā Ivans Aleksejevičs vai nu izspiedīs Alajevu, vai arī Alajevs izspiedīs Ivanu Aleksejeviču.
Laterna smalki deva mājienu, ka bažām nav pamata. Bija vēl par ko uztraukties:
"Pēc trīs dienām manas smadzenes liks man dzīvot ilgi."
– Vai viņš jau nav? Jūs gandrīz nerunājāt četrus gadus, un tagad tas ir salūzis.
Nežēlīgi, bet godīgi. Gandrīz.
– Ne