Šķērsielas. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Šķērsielas - Edgars Auziņš страница 16
![Šķērsielas - Edgars Auziņš Šķērsielas - Edgars Auziņš](/cover_pre1366917.jpg)
"Ne drošības," atbildēja Spine, skatoties spogulī. Viņš šķita mierīgāks no abiem. "Viņi nebūtu paspējuši laikā." Šis ir mūsu kundzes bruņinieks. Viņš ir ievainots un bez ieroča. Tātad viņš vienkārši pavada mūs uz pareizo vietu, ko viņš vēl darīs?
– Zaļš? – slepkava aiz viņa šķielēja, cenšoties atpazīt šoferi vajājošajā automašīnā.
"Zaļš, bet kamikadze," Ridža atbildēja pēc sekundes, bet sāka arvien satraukti skatienus mest atpakaļ, it kā viņš pats būtu gaidījis no Sašas kādu burvju triku.
Viņš neatpalika, bet attālums vairs nesaruka, un uz šosejas jau būtu, kas viņu aiztur… Mani nolaupītāji to saprata, tāpēc vīrietis smīnēja drošāk. Es šausmās klabēju ar zobiem, bet centos neizdvest nekādas skaņas. Man pietika ar vienu sitienu, bet šis mīdīsies zem kājām, ja viņa psihozei pievienošu savu.
"Jums būs jāatbild arī par troksni," viņš nez kāpēc turpināja šņākt uz savu līdzdalībnieku. – Paldies, Koša ir kaut kur šifrēts, viņš mums būtu psiho…
Viņš nepabeidza, jo Spine kliedza. Mēs tagad skatījāmies uz vējstiklu – pretimbraucošā virzienā mums pretī steidzās cita sveša mašīna. Bailes nerimās, bet es histēriski pasmīnēju. Izskatās, ka kāds uzskricelējis – neņem psihovārdu par velti.
Puisim aiz mums pat nebija laika pacelt ieroci – automašīna ietriecās mums, sekundi pirms sadursmes nogriežoties pa kreisi un pilnā ātrumā nojaucot buferi. Gandrīz uzreiz man no aizmugures uztriecās cita mašīna. Dubultais auns sagrieza mūs gandrīz par simt astoņdesmit grādiem.Ridžs ieskrēja stūrē un ievaidējās. Man blakus sēdošais sāka šaut pa stiklu, tas saplīsa ar apdullinošu triecienu, bet Saša nolaidās. Koša izsita priekšējo logu un, kamēr Khrebets neatkāpās no sitiena, iegrūda nazi viņam tieši acī. Un viņš tūdaļ notupās, izvairoties no šāviena. Kauslis krita panikā, bet atcerējās mani un satvēra mani aiz matiem, kliedzot:
– Ejiet prom! Citādi…
Viņam acīmredzami nebija plāna šādam gadījumam, tāpēc viņš apstājās. Izpūtējs sāpīgi iespiedās manā vaigā. Mēs netikām līdz lielceļam. Viņš var mani nošaut, bet tas neglābs viņa dzīvību. Un mašīnas iedarbināšana nav garantēta, pat ja viņš brīnumainā kārtā pārvietojas pie stūres. Bet vīrietis sarāvās un dziļi ievilka elpu. Pēc tam viņa balss pirmo reizi visā sacīkstē skanēja mēreni:
– Koša, nomierinies, es teicu! – ātrs skatiens uz sāniem. – Tāpat kā tu, pacel rokas, lai es tās redzu! Paņemiet vēl divus soļus atpakaļ un palieciet tur. Koša, atslēdz durvis! Ātrāk. Vai arī es viņai izpūtīšu smadzenes.
Koša pastiepa roku pār līķi un nospieda vajadzīgo pogu. Bet kaut kā es īpaši nesteidzos. Tad viņš paskatījās uz mums ar gandrīz draudzīgu skatienu:
– Tā iztur, ko tu gaidi? Man vienalga. Bet tad es tevi izturēšu nedēļu, pat Ivans Aleksejevičs sāks nožēlot to, kas no tevis palicis.
Slepkavam trīcēja roka. Es arī prātoju, ko viņš varētu darīt tādā brīdī. Izkāp no mašīnas, izmantojot mani kā aizsegu? Bet pēc Kosija vārdiem pat es nebiju pārliecināts, ka šāds vāks darbosies. Un, iespējams, viņš pieņēma vienīgo pareizo lēmumu – viņš norāva pistoli no mana tempļa un vispirms mēģināja nošaut Košu. Taču vairāk aiz bailēm, nevis no apzinātas domas man izdevās viņu iegrūst rokā, tāpēc lode lidoja uz priekšu. Taču ar šo sekundi pietika, lai Saša atvērtu durvis, satvertu viņu aiz elkoņa un pagrieztu roku. Koša izvilka nazi un pasniedza viņam – tieši manas sejas priekšā. Bet Saša pakratīja galvu, nepieņemot šo iespēju:
– Nē! Mums jāsauc policija!
"Nu jā, mēs tūlīt piezvanīsim," atbildēja Koša. "Mēs jums pastāstīsim, kā godīgiem pilsoņiem tika nozagta meitene, un mēs viņu cēli izglābām." Vai esat pilnīgi atpalicis?
Negaidot reakciju, viņš pats apstaigāja automašīnu. Vīrietis sēcās, bet nevarēja izbēgt no tvēriena, Saša savilka žokļus līdz staigājošajiem mezgliņiem. Es pamodos un izlidoju ārā, nevēloties skatīties, kā upurim pārgriež kaklu.
Koša iznāca pie manis pēdējais, Saša skatījās uz zemi nevis uz mani. Bet tie uzsita viņam pa plecu un apliecināja:
– Tagad jūs esat līdzdalībnieks, tas ir, pilnībā jūsu. Apsveicam ar paaugstināšanu amatā, Aleksandr.
Saša spļāva zemē un pirmo reizi nolādēja manā priekšā:
– Tava māte…
– Nu, tagad tu runā kā savējais. – Koša paskatījās uz mašīnu, kas steidzās tikai divsimt metru pa asfaltēto ceļu. Šāvieniem tur nevajadzēja būt dzirdamam, taču policija drīzumā tiktu izsaukta jebkurā gadījumā, ja kādam ienāktu prātā griezties kapsētas virzienā.
"Mums jātiek prom no šejienes," Koša izteica vispārējo domu.
– Uz māju! – Saša pamāja savas mašīnas virzienā.
– Neesmu pārliecināts. Tur ir apsargi, no tiem nav jēgas, un tos ir lētāk iegādāties nekā savējos. Klausieties un atcerieties. Neejiet atpakaļ uz māju, gaidiet zvanu. – Viņš izvilka no kabatas mobilo telefonu un pasniedza miesassargam. – Ivans Aleksejevičs piezvanīs, tiklīdz būs informēts, un pateiks, kurp doties. Es nevaru tur iet, priekšnieka pavēle. Ja viņi jūs arestēs, nesniedziet liecības un gaidiet, viņi jūs izvilks. Pastāstiet savam priekšniekam, ka tas ir jāsakārto un ka man bija taisnība. Elizaveta Andrejevna sēdēs ar mani, neuztraucieties.
– Bet…
– Viss ir dzīvs.
Viņš ar diviem ķermeņiem aizcirta visas sasistās automašīnas durvis un aizvilka mani pie sava. Es nepretojos, lai gan viņa rīcība daudz neatšķīrās no iepriekšējās nolaupīšanas. Un mašīna apgriezās ar tādu pašu čīkstēšanu kā nesen. Bet atvieglojums nāca ar tādu vilni, ka es tiku atsviests. Tas izdevās. Šoreiz izdevās.
Koša mani atveda uz dzīvokli pilsētas nomalē – ne tik tālu no mūsu mājas. Vienistabas Hruščova māja, kurā viņš dzīvoja pēdējās dienās. Tapetes karājas lupatās, sienas ir kartons – metru attālumā no mums var dzirdēt, kā kaimiņi skaļi lamājas. Tikai tajā, apsēžoties uz veca saplēsta matrača uz grīdas, es pirmo reizi ierunājos:
– Patiesībā ir dīvaini, ka tavs vīrs tevi izņēma no kāršu atklāšanas. Tu sēdi šeit, drošībā, kamēr viņš cīnās.
Koša aizvilka aizkarus un pēc ilgas pauzes atbildēja:
– Vēl nekaroju, meklēju ienaidnieku. Un viņš mani aizveda, lai es nesāktu slaktiņu, kamēr viņš nebūs pārliecināts.
– Tātad