Šķērsielas. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Šķērsielas - Edgars Auziņš страница 17
![Šķērsielas - Edgars Auziņš Šķērsielas - Edgars Auziņš](/cover_pre1366917.jpg)
– Vai tu runā par Alajevu vai par manu Vaņu?
Koša neatbildēja, bet mēģināja izstiept lūpas kaut kā smaidam.
– Elizaveta Andrejevna, mums un jums ir jāsēž šeit ilgi. Atkal. Mēģināsim nestrīdēties. Piemēram, sāciet ar pateicību par izglābšanu – es pārkāpu rīkojumu, bet atnācu un izdarīju visu, kā nākas.
Es nopūtos, atzīstot, ka viņam bija taisnība. Bet kādu iemeslu dēļ es viņam negribēju pateikties – piedalījās arī Saša, un es viņam pateikšos no visas sirds. Atcerējos:
– Vai arī labāk sāciet ar pateicību, ka izglābu tevi – tieši es iesitu vīrieša plaukstu, lai gan nevarēju atcerēties sevi no šoka!
"Paldies," viņš mierīgi atbildēja. – Redziet, nav nemaz grūti būt pateicīgam. Vienīgais, kas tev pietrūkst. Es iešu uzlikt tējkannu.
Es īsti nesapratu, par ko viņš runā, bet es vairs nejautāju. Kaut kā pārāk bieži mums diviem ir jāatstāj laiks, vienkārši deja vu. Bet šeit ir vēl mazāk vietas: trīs reiz trīs istabas un pusotru reizi pusotra virtuve. Mēs pat nevaram attālināties piecus metrus viens no otra, lai atvilktu elpu.
Bet es kļūdījos un gandrīz uzlēcu uz vietas, kad aizcirtās vannas istabas durvis. No turienes iznāca sieviete un sarkastiski sacīja ar jautru smaidu:
– Vakars mājās, jaunieši! Mūsu pulkā viss nāk un nāk. Jums būs jāguļ pārmaiņus.
"Anfis, mums beidzas tēja," Koša atbildēja aiz locītavas.
"Es naktī došos uz diennakts biroju un iepirkšos."
Viņai ap matiem bija aptīts dvielis, un bija gandrīz neiespējami noteikt viņas vecumu – es uzminēju apmēram trīsdesmit. Viņa vispār nelieto kosmētiku un ir diezgan glīta, ar smalkiem vaibstiem, kas piestāvētu astoņpadsmitgadīgai meitenei, bet ap acīm no smaidīšanas ir nelielas krunciņas. Pēc dušas slapjā augumā tika uzvilkti īsi ādas svārki un vīriešu T-krekls ar izstieptu apkakli. Viņa basām kājām gāja pa netīro grīdu tuvāk man, cieši paskatījās un noteikti nepazina:
"Vai jūs pārtraucāt meitenes vaimanu?" Kot, vai tu tiešām esi pedelis? – sieviete maigi jautāja, bez ne mazākās agresijas. – Es tiešām negaidīju, ka tu nolaidīsi tvaiku uz sievietēm.
– Nē, ne es. Bet atkārtojiet un uzminiet, par ko es to lauzīšu.
Es neapdomīgi pieskāros savam vaigam, kas bija sastindzis no sāpēm. Bet sievietei likās, ka man nav žēl – tikai interese.
"Sveika, es esmu Lisa," es iepazīstināju ar sevi, pirms man jautāja.
"Forša rokassprādze," viņa pamāja uz platīna ķēdi uz manas plaukstas locītavas un piemiedza aci. -No kurienes tu esi, mazā karameļu dāma? Tas tā, tas tā, nežēlo. Mēs sēdēsim, līdz priekšnieks sakārtos lietas, un tad dosimies katrs uz savu stendu.
Es nečīkstēju un neraudāju, es tikai trīcēju no pārdzīvojumu pārpilnības. Un es ļoti ātri sapratu, ka mums ir ļoti paveicies, ka mums ir šāds "kameras biedrs". Tas būtu ilgi jāgaida – ļoti iespējams, vairākas dienas, bet Anfisa izrādījās rupji dzīvespriecīga un taisni labsirdīga – viņa kļuva par stresa absorbētāju. Bet tajā pašā laikā viņa nepieļāva klusumu, kurā es varētu justies skumji.
7.nodaļa
"Ja es vēlreiz dzirdēšu šo stāstu, es uzkāpšu pa sienu," Koša atzina, piemetot acis uz griestiem.
Gaismu neieslēdzām, bet laterna loga priekšā bez aizkariem bija nežēlīga – visu ap mums padarīja vienlīdz pelēku. Vienīgā gaišā vieta bija Anfisas sarkanie mati. Mēs visi trīs sēdējām uz matrača un skatījāmies uz šo laternu kā uz televizora ekrānu. Sieviete mani neatlaidīgi sauca par “karameļu mazuļiem”, lai ko tas arī nozīmētu. Bet negaidīti Koša sekoja piemēram:
– Divi malki, sasodīts, tu nesalūzīsi. Jūsu kratīšana nepazūd.
Es šķielēju viņam acis, bet es sapratu, kāpēc viņš mani tā sauc – nebija nekāda pamata reklamēt, kas es esmu. Es asi izelpoju, bet atšķaidītais spirts tik un tā trāpīja pa degunu. Bet trešo reizi Anfisas stāsts izklausījās smieklīgāks:
– Es viņiem uzreiz pateicu, ka esmu sagrupēta pēc cita kursa! Bet viņi visi ir nomētāti ar akmeņiem, mammu, neuztraucieties. Es vērsos pie mūsu cilvēkiem, lai viņi mums palīdzētu. Nu labi, es domāju, ka tagad mazliet iekodīšu, lai zinātu, kā aizvainot godīgos devējus. Un otrs sāka man tuvoties no mugurpuses – un man sāka savilkties žoklis. Asinis, kliedzieni, pilnīgs izsmiekls, un taimeris ir uz sekundēm. Bet puiši laicīgi izņēma durvis, man pat nebija laika tās satvert sejā. Un mierīgi skaidro, ka vainīgi ir paši klienti. Un šis, kurš bija ievainots uz maniem zobiem, izrādījās kāda liela šāviena dēls! Vai man tās atšķirt pēc olu formas?
Es sabruku uz viņas pleca, smejoties līdz asarām. Viņa noglaudīja manu pieri un turpināja:
“Arī Ivans Alekseichs gandrīz nomira no smiekliem. Un tad zvērēsim – viņi saka, tas varēja būt balstīts uz bumbiņu formu, viņam bez manis ir daudz problēmu. Viņš mani atsūtīja uz šejieni – sēdies, saka, nokārtosim un tad pārvedīsim uz citu iestādi. Un te jau sēž Kotja. Viņš, iespējams, arī nograuzis kādu kamolu peni. Viņš vienkārši to vēl neatzīs, bet tas ir labi, viņš padosies pēc pāris dienām!
Alkohols lika domāt, ka Ivans sargāja arī prostitūtas, un meiteņu darbs bez šāda jumta bija vienkārši elle. Anfisa vairākkārt pieminēja manu vīru – ar uzsvērtu pateicību un patiesu cieņu. Lai gan viņa varēja paļauties uz viņa sapratni? Pats atbildīgais vīrietis iejaucās viņas jautājumā un pareizi to atrisināja. Koša nesteidzās neko atzīt, tāpēc Anfisa no apakšas saplaisāja krūzi:
– Nāc, nāc, karameļu dāma, netur konteineru!
Man tas bija elpu aizraujošs savā integritātē. Mums trijatā bija viena krūze un viena metāla bļoda, kurā amatniece paguva uzvārīt makaronus. Vakar vakarā arī no veikala atnesu cepumus. Anfisai bija tik traka enerģija, ka viņa uzreiz kļuva par mājas galveno saimnieci, aptumšojot mani un Košu. Viņi abi šeit bija jau četras dienas un noteikti negrasījās gausties par savu niecīgo iztiku. Un man bija kauns vaimanāt tādā kompānijā. Sacensību laikā mans telefons pazuda, bet viņi man apliecināja, ka, kad beigsies mans cietumsods, mums noteikti tiks paziņots. Turklāt Koša arī jēgpilni paskatījās manā virzienā, it kā ar ironiju liekot saprast: "Viņi joprojām var aizmirst par mums, bet viņi noteikti jums pateiks, Elizaveta Andrejevna."
Es biju pirmā, kuru nolika gulēt. Pūta stiprs vējš pāri grīdai, priecājos, ka man ir vismaz viens matracis. Un, kad alkohols sāka beigties, es atkal sāku trīcēt. Mans mugurkauls neļāva man paķert jaku, un dzīvoklī nebija pat nobružātas segas. Sākās melnā neveiksmes svītra, tajā harmoniski iederējās pat izslēgtā apkure. Es novilku Košas ādas jaku no naglas pie sienas un mēģināju zem tās sasildīties.
Viņi