Šķiršanās. Mēs vairs neesam tavi. Jolanta Auziņa
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Šķiršanās. Mēs vairs neesam tavi - Jolanta Auziņa страница 6
![Šķiršanās. Mēs vairs neesam tavi - Jolanta Auziņa Šķiršanās. Mēs vairs neesam tavi - Jolanta Auziņa](/cover_pre1370446.jpg)
"Ja jūs būtu izskaidrojis situāciju, viņa būtu atlikusi savu biznesu." Galu galā viņa pirmām kārtām ir māte! – mans vīrs nožēlojami iesaucas.
– Īsāk sakot, Gļeb, mūsu arguments nekādi neizskaidro ne jūsu vakardienas prombūtni, ne to, ka jūs man zvanāt tikai šodien un tad tikai tāpēc, lai uzbruktu man par līdzekļu izsaimniekošanu. Vakar pat izdevās sazināties ar Toliku! Bet es nevarēju nosūtīt nevienu neveiksmīgu ziņojumu. Es to neuzskatīju par vajadzīgu – es rūgti smaidu, un manu acu kaktiņos jau krājas nodevīgas asaras. "Jūs nekomentējat notikušo, it kā viss būtu normāli." Es saprotu, ka aploksne pušķī runā daiļrunīgāk nekā daudzi vārdi, bet tas nav labi, Gļeb. Pēc tik daudzu gadu kopdzīves esmu pelnījusi daudz cilvēcīgāku skaidrojumu.
– Olja, es strādāju! Strādāju ģimenes labā! Es vēstulē rakstīju, ka atgriezīšos, un jūs sapratīsiet, kāpēc es nolēmu šeit palikt! Kas tās par stulbām sieviešu kaprīzēm? Un bērni pat neatcerēsies, kas bija viņu svētkos! Naudu iztērēju pilnvērtīgā dzimšanas dienā, un labi! Man nebija iebildumu, lai gan man tā ir tīra kaprīze. Šis nav vecums, ko svinēt. Bet es nestrīdējos, es nolēmu, ka jums ir jāizvēdina sevi. Bet tagad man jādzird uzbrukumi?! Nē tiešām. Es tev teicu, es atgriezīšos un viss mainīsies. Nav vairs daudz ko gaidīt.
– Vienā lietā tev ir taisnība. Viss tiešām mainīsies, tas nevar nemainīties,” es pabeidzu un noliku klausuli.
8
Es diez vai varu apspiest vēlmi izmest telefonu uz asfalta un tad ar īpašu neprātu mīdīt tam virsū. Manās emocijās nav vainojams mobilais telefons, un es runāju pa to ne tikai ar Gļebu. Gluži otrādi, ar vīru kontaktējos vismazāk. Bet, ja es palikšu bez telefona un tajā brīdī man zvanīs par bērniem, tas būs ļoti, ļoti slikti.
Dziļi ieelpoju un izelpoju un daudz mierīgāk ieliku viedtālruni kabatā. Jūs nevarat sagaidīt zvanu no Gļeba, viņš nekad neatzvana pēc mūsu strīdiem. Un tagad es pirmo reizi par to priecājos.
Es notīru asaras, kas nākušas, un pārmetu kapuci pār saviem matiem. Sāk līt nejauks lietus, laikapstākļi strauji pasliktinās, bet es šobrīd fiziski neesmu gatavs iet pēc bērniem. Es nevēlos, lai viņi vai pat centra darbinieki redzētu mani šādā stāvoklī. Kopā ar manu jauko degunu, manas sarkanās acis un trīcošais zods noteikti mudinās kādu sazināties ar Sieviešu palīdzības līniju.
Bet Gļebs nekad neko tieši par fotogrāfijām neteica un nereaģēja uz maniem vārdiem.
Vai jūs gaidījāt manu histēriju? Vai arī viņš nolēma, ka viss jau ir skaidrs, kāpēc atkal mocīties, kam pie rokas tik krāsaini pierādījumi!
Lai gan šis drīzāk teiktu pārāk daudz, viņš nekad neklusēs tur, kur būtu varējis gaidīt. Viņš neesmu es.
Ko darīt, ja tas nebija viņš, kurš iestādīja fotogrāfijas? Tas nemaina lietu, bet tas vismaz izskaidro Gļeba uzvedību. Bet kurš ir mūsu slepenais "labvēlis"?
Manas domas pārtrauc telefona zvans. Es nodrebinos no bailēm un sniedzos kabatā. Nē, tas, protams, nav Gļebs.
– Sveiki. Vai ar bērniem kaut kas notika? – es noraizējusies jautāju. – Es jau gatavojos doties pie tevis.
– Nē, nē, viss ir kārtībā, Olga Sergejevna, mēs tikai gribējām precizēt, vai mums jāpagarina vēl viena stunda, vai arī jums būs laiks pēc piecpadsmit minūtēm nokļūt pie mums?
"Jā, protams, es paspēšu laikā," es atbildu, lēšot, ka esmu ļoti tuvu. Bet tad es atceros, ka tikko no manām acīm tecēja asaras, un mana seja, iespējams, neizskatās vislabākajā veidā. "Lai gan nē, pagaidiet, pagariniet, jā, noteikti pagariniet," es saku, bet ko es darīšu stundu? "Vai nē, man būs laiks," es vēlreiz pārdomāju, un administratore mani pacietīgi uzklausa. – Jā, es domāju, ka paspēšu laikā.
"Labi, mēs jūs gaidīsim," saka administrators un atvienojas.
Pieceļos kājās, nokrauju lietus lāses no somas, un tad perifērajā redzē pamanu skaistu blondīni. Es apmulsusi skatos uz viņu vairākas garas sekundes, mēģinot saprast, kā es viņu pazīstu. Bet meitene man nepievērš uzmanību, viņa ņipri staigā augstpapēžu kurpēs zem dizainera lietussarga.
Ak, man pēkšņi paliek sliktāk, man pat jāatsēžas uz soliņa. Man bija tā laime tieši vakar redzēt šo blondīni daiļrunīgās pozās kopā ar savu vīru.
Bet ko viņa šeit dara, kad viņš ir kaut kur tur?
Tikmēr meitene praktiski pazūd no mana redzes lauka.
Risinājums nāk uzreiz. Es pēkšņi pielecu kājās un steidzos viņai pakaļ, manas acis pielīp pie viņas dizainera lietussarga.
"Sveiki," es piezvanīju uz bērnu centru, "es atvainojos, bet es joprojām nepanākšu laikā." Un varbūt pat ilgāk par stundu.
"Nav problēmu, Olga Sergejevna, jūsu bērniem šeit patīk, viņi uzvedas lieliski," saka administratore. – Nesteidzies, viss būs labi.
"Jā, labi," es nomurminu zem deguna, ieliekot tālruni atpakaļ kabatā, "bet nav skaidrs, kam tas pieder."
Tikmēr blondīne paņēma pienācīgu pārtraukumu no manis. It kā es ģērbtu augstpapēžu kurpes, nevis viņa. Mums ir jāpaātrina.
Es pati īsti nezinu, kāpēc man viņu vajadzētu vajāt, ko es teikšu, ja mēs ar viņu sastapsimies? Vai arī es vienkārši skatīšos, līdz viņa pazūd kaut kur, kur man nav piekļuves.
Kas tālāk? Sirsnīgs jautājums, ko viņa darīja ar manu vīru? Un kāpēc viņa tagad ir šeit, nevis tur, viņam blakus.
Rave. Pilnīgas muļķības. Bet kājas nes mani pēc viņas.
Tomēr man ir paveicies, meitene drīz vien ienāk tirdzniecības centrā. Vismaz nedaudz nosusināšos, citādi ar lietussargu no rītiem netraucēju. Un, riskējot ar nopietnu slimību, es spītīgi turpinu savu stulbo uzraudzību.
Ak, ja šīs fotogrāfijas nav īstas? Tas ir, tie ir nodrukāti, un Gļebs ir kopā ar šo, un tas arī viss, jā. Bet ja tie ir viltoti? Fotoattēlu redaktorā daudzi cilvēki dara dažādas lietas.
Nē, es baidos, ka šī ir versija no asaru pilnām filmām par mīlestību, dzīvē viss parasti ir prozaiskāks. Meitene varēja ierasties pilsētā agrāk, taču viņai joprojām nav laika pavadīt laiku kopā ar Glebu. Bet viņš patiešām kavējās darbā, un šī novērošana man nedos nekādus slepenus nodomus vai cerības.
No otras puses, tā pati vīramāte par mani nav sajūsmā, beidz attaisnot viņu ar savdabīgu mīlestības izpausmi pret mani. Siltu sajūtu tur nav un, iespējams, arī nekad nav bijis. Tieši es pastāvīgi izdomāju viņas uzvedības skaidrojumus.
Es ātri pārgāju no Annas Nikolajevnas cieņas uz aizdomām par manas laulības izjukšanu. Tas, protams, ir neloģiski, jo mēs ar Gļebu esam kopā jau ilgu laiku, kāpēc gaidīt bērnu piedzimšanu?
Hmm, bet frāzes dēļ par mēģenē zīdaiņiem es uz viņu apvainojos.
Vai viņai ar to ir kādas problēmas? Vai