Reklāmdevējs trimdā ļaunajiem. Jolanta Auziņa
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Reklāmdevējs trimdā ļaunajiem - Jolanta Auziņa страница 14
![Reklāmdevējs trimdā ļaunajiem - Jolanta Auziņa Reklāmdevējs trimdā ļaunajiem - Jolanta Auziņa](/cover_pre1370463.jpg)
Tad viņš saprata, ka Tihomirs brūvē medu un dzer kopā ar velniem. Kas tur vēl īsti jādara?
Vecā sieviete nolika viņam priekšā koka krūzi ar zāļu uzlējumu, nekrāsotu, bez roktura. Un Marjaša ieguva vienu, un arī Mudriks.
"Dzeriet," sacīja saimniece un arī apsēdās pie galda. – Spēks palielināsies.
Un, skatoties tikai uz Vasīliju, viņa domīgi piebilda:
– Varbūt pat traki…
"Man pietiek savas sajūtas," viņš drūmi atbildēja un uzmanīgi iedzēra malku. “Ņemot vērā apstākļus, es rīkojos loģiski. Vai kāds no jums zina, cik plata ir robeža? Ja nu, teiksim, kārtslēkšana?
"Tu dzer, Vasja, dzer," Maryaša sirsnīgi, skaidri ar mājienu sacīja.
"Un, ja kāds no otras puses ieradīsies pajūgā," Vasilijs spītīgi turpināja, "un es apsēžos, un viņš mani aizvedīs, vai es tikšu ārā no robežas?"
"Varbūt tikai uz citu karaļvalsti, ja," saimniece domīgi sacīja un tad uzmanīgi paskatījās – viņas acis bija lielas, melnas, degošs skatiens – un jautāja:
– Un, kad tu izkāpsi, ko tu darīsi?
"Man jādodas mājās, kas cits, es nevaru visu mūžu te staigāt." Tātad, es atradīšu jūsu burvi un noorganizēšu, lai viņš mani sūta atpakaļ.
– Ko jūs piedāvājat pretī?
Vasīlijs saskrāpēja pakausi un saviebās: ja viņš sitīs pats, tad būšot bumbulis.
– Jūs taču nedomājāt, ka viņš par velti palīdzēs, vai ne? – vecā sieviete izsmejoši jautāja. – Viņi neļaus jums viņu redzēt.
"Nē, jūs nesaprotat," sacīja Vasilijs.
Un, virpinot krūzi pirkstos, viņš viņiem visu izstāstīja. Kā viņš dzīvoja savā Južnijā, kā gāja skolā, kā viņš draudzējās ar Pašku un Oļegu. Viņš stāstīja par leģendu un par to bērnības nakti, kad pārbaudīja, vai ir iespējams nokļūt citā pasaulē, taču nekas neizdevās.
Kaut kā, berzējot pieri un žestikulējot, viņš paskaidroja par savu darbu. Un kā viņš gāja pastaigāties ar Vilku, un tur bija pilnmēness, parks, mākonis, vārna, tas nolādētais kalns. Un kā viņš noslīdēja no slidkalniņa, un Griška viņu izspļāva un pastāstīja.
"Tās ir tādas muļķības," Vasilijs pabeidza, izplešot rokas, un nobeidza atdzesēto buljonu. – Ko man tagad domāt, tavuprāt? Kas tu esi īsta? Nē, es domāju, ka tas ir muļķības. Varbūt man te jāmirst, lai pamostos savā pasaulē…
– Vasja, neuzdrošinies! – Marjaša iesaucās. Un viņa cieši turējās pie viņa rokas, it kā viņš tūlīt mirtu. "Vecmāmiņa Jarogņeva, pārlieciniet viņu, nesaprātīgo, pretējā gadījumā viņš patiešām mirs!"
"Tev būs laiks nomirt," sacīja saimniece.
"Tad man vajag burvi." Tātad viņš mani atgriezīs.
"Viņš ir brašs," Mudriks klusi sacīja. – Viņš tev nepalīdzēs, viņš tevi pievils.
– Vai ir daudz citu iespēju? – Vasilijs nepiekrita. – Nu, nāc, izsaki piedāvājumu, un es uzklausīšu. Palikt savā Perlovkā, sēdēt uz soliņa un nomirt trīsdesmit piecos no kvalificētas medicīniskās palīdzības trūkuma? Vai jums šeit ir zobārsts? Kā ar frizētavu? Redzi, es neiederos tavā dzīvē. Sasodīts, tev pat nav galvassāpju tabletes, bet man jau kopš vakardienas galva plīst!
Un viņš ar plaukstām berzēja deniņus.
"Tātad jūs ticējāt pasakām par citu pasauli," saimniece ņirgājoties jautāja, "bet, kad nonācāt šeit, jūs pārstājāt ticēt?" Kas liek jums domāt, ka tas nav īsts?
– Jo tas nenotiek. Jā, es ticēju bērnībā, bet tagad es tam neticu ilgu laiku.
– Kāpēc tad tu noslīdēji lejā no kalna?
– Jā, tikai kā joku! Nu, tikai prieka pēc.
Vecā sieviete noliecās uz priekšu, nolaida zodu uz saliktajām rokām un sirsnīgi jautāja:
– Kā tas ir smieklīgi?
"Es smējos tieši," Vasilijs drūmi atbildēja. – Tātad, mans plāns ir šāds: atrast burvi un lai viņš atgrieztu mani mājās.
"Vai jūs tiešām esat no citas pasaules, Vasenka?" – Marjaša jautāja, skatīdamies ieplestām acīm. “Patiesi, grūti noticēt, ka tādas lietas notiek: augstas mūra mājas, pašgājēji rati un uguns, kas pati iedegas un izgaismo telpu. Ja es tur nokļūtu, es arī nezinātu, vai tas bija īsts vai sapnis. Neuztraucieties, mēs izdomāsim, kā jūs pārliecināt, ka tas nav tavs sapnis!
"Nu, paldies," sacīja Vasilijs. "Ja jūs mani pārliecināsit, ka tas nav sapnis, es būšu divreiz vairāk noraizējies, sasodīts." LABI. Saki man tā, ļaunie gari dzīvo tikai šajā tavā Perlovkā un nekur citur visā valstībā?
"Tā ir taisnība, Vasenka."
– Un robeža skar tikai mūs, kamēr citi var nākt un iet?
– Tev taisnība.
– Forši. Tā nu tas tā…
Vasilijs bija iegrimis domās. Attēls viņa galvā bija vienkārši izcils. Viņš saberzēja plaukstas, dziļi ievilka elpu un pārliecinātā tonī teica:
– Taisīsim dabas liegumu. Sauksim to, teiksim, "Pasaka". Tikai man vajadzēs visus vietējos, lai tiktu uz darbu, atbrīvotu šo tavu pļavu, aizbērtu ceļu. Kaut kas ir jādara arī ar mājām, pretējā gadījumā ir nepatīkami skatīties. Ciematā atvērsim viesnīcu un restorānu, var taisīt medu…
Atmodies, viņš piecēlās, ātri piegāja pie loga un jautāja:
"Vai šos tavus kostomakus un jakus var redzēt no šejienes naktī?" Vai viņi neienāk mājā? Tas nozīmē, ka šeit var atvērt novērošanas posteni tiem, kas vēlas pakutināt nervus.
"Tev pat nav jājautā saimniecei," vecā sieviete sarkastiski piebilda.
Vasilijs nopūtās.
"Es jums uztaisīšu tādu reklāmu," viņš dvēseliski sacīja, "ka cilvēki skries, cik ātri vien varēs." Būs rinda, sāks pierakstīties mēnesi iepriekš! Vai tas ir slikti, ja viņi jums par to maksā naudu? Vai jums te vispār ir nauda?.. Vienalga, maksājiet graudos, vai ko vien maksāja senos laikos – kažokādas, vai visādas preces, kuru te trūkst. Jums šeit patiešām daudz pietrūkst. Iedomājieties skaistumu, ko varat radīt!
Vasilijs izpleta rokas. Viņš jau iztēlojās šo skaistumu un domās skaitīja ienākumus. Viņam viss patika.