Pēdējās trīs dienas. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pēdējās trīs dienas - Edgars Auziņš страница 15
![Pēdējās trīs dienas - Edgars Auziņš Pēdējās trīs dienas - Edgars Auziņš](/cover_pre1372854.jpg)
Miroslavs jau divpadsmit gadu vecumā stingri nolēma: viņš turpinās ģimenes tradīcijas un kļūs par ārstu. Un Kārlis tad teica: Es gribu būt rokmūziķis. Tāpat kā puiši no The Beatles.
Lai gan viņš īsti nezināja, kā dziedāt, un viņš negribēja mācīties. Viņš neslēpa, ka viņam ir daudz vairāksvīta Man patīk lietas ap rokmūziku: entuziasma pilnas meitenes, alus, kniedētas jakas, nebeidzamas sarunas un plāni, kā pārkārtot pasauli.
Vecāki, protams, centās, cik vien varēja – maigi, saprātīgi – virzīt dēlu uz pareizā ceļa. Viņš var ienīst medicīnu, bet beidzot viņš var kļūt par inženieri, skolotāju, santehniķi.
Kārlis pat iekļuva Tehnoloģiju institūtā zem viņu spiediena – tomēr viņš tur mācījās desmit gadus. Vai nu akadēmiskais atvaļinājums, vai slimība (Miroslavs viņam palīdzēja ar medicīniskām izziņām). Un lielāko daļu laika pavadīju kopā ar draugiem – ne pārāk talantīgiem mūziķiem. Viņi izveidoja rokgrupu un laiku pa laikam uzstājās mazos restorānos.
Un tagad – nedzirdēta veiksme! – viņi tika uzaicināti piedalīties nacionālajā koncertā stadionā. Prāgā. Miroslavs, to uzzinot, bija pārsteigts. Rokmūzika Čehoslovākijā, protams, nav aizliegta – paldies Dievam, ne Padomju Savienībai –, taču šādi notikumi nenotika bieži. Un vēl jo vairāk, uz tiem netika aicinātas “Mad Beetles” līmeņa grupas (tā Kārļa grupa sevi dēvēja, atdarinot bītlus).
Taču brālis bija neticamā sajūsmā un pirms pāris nedēļām lika Miroslavam apsolīt, ka noteikti lidos kopā ar viņu uz galvaspilsētu. Un viņš būs klāt koncertā.
It kā aiz spīta Miroslavam ir daudz pacientu, operāciju grafiks (pat nesen viņam atļāva operēt) ir saplānots mēnesi iepriekš, taču viņš Kārlim neuzdrošinājās atteikt. Viņš tikai jautāja:
– Prāga atrodas simt divdesmit kilometru attālumā. Kāpēc lidot?..
– Vai instrumentus un aprīkojumu vedīsim paši? "Brālis sarauca pieri un drūmi piebilda: "Mans tēvs man nedos mašīnu."
Tētis reiz mēģinājanedalies dēli. Viņš ļāva abiem braukt ar vecu Škoda. Bet pāris reizes Kārlis tika pieķerts braucam dzērumā, vienreiz uzbrauca apmalei un sadragāja bamperi. Pēdējais piliens bija kaimiņienes sirmgalves sūdzība, ka brālis ar pilnu ātrumu braucis pa pagalmu un notriecis viņu ar spoguli.
"Tā kā es arī iešu, viņš man iedos mašīnu," Miroslavs paraustīja plecus.
– Kā ar manu grupu? Pieci cilvēki, plus instrumenti. Mēs nederēsim. Un vispār: lidmašīnā tas ir cienījamāk,” mans brālis atcirta.
Mums bija jāpaceļas vienpadsmitos vakarā. Tālāk nakšņošana Prāgā, kaut kādā apšaubāmā hostelī. Un nākamās dienas vakarā – bēdīgi slavenais koncerts.
"Kārli, es nevaru pavadīt visu dienu," iebilda Miroslavs. – Koncerts, jūs sakāt, ir tikai deviņos vakarā? Es ķeršos pie sākuma. ES tev apsolu.
Un brāļa sejā uzreiz parādījās parastā aizvainotā izteiksme:
– Kāpēc tu visu laiku kaulējies ar mani? Vai jums ir nauda lidmašīnas biļetei? Tas ir santīmu vērts!
– Kāds sakars naudai, es paskaidroju: man ir darbs! Neviens tev nedos atvaļinājumu!
"Un es negribu lūgt jūsu dēļ!"
– Bet tu mums esi vajadzīgs! Pretējā gadījumā mēs nevarēsim transportēt aprīkojumu. Lidmašīna maza, bagāžas ierobežojumi brutāli. Jūs velciet sintezatoru.
Miroslavs vienkārši būtu sūtījis jebkuru citu. Darbs jau ir iemācījis viņam būt nežēlīgam un skarbam, kad tas ir nepieciešams. Bet Kārlis ir īpašs raksts. Miroslavs jutās nedaudz vainīgs viņa priekšā. Vismaz tāpēc, ka manas mātes acis vienmēr iesila viņa klātbūtnē. Un viņa vēsi paskatījās uz brāli, it kā viņš būtu svešinieks.
Un Kārlim bija arī viena pastāvīga aizvainojums: viņš, anglomāns, visa Rietumu cienītājs, dedzīgi sapņoja par viesošanos ārzemēs. Liverpūle, Teksasa, Meksika. Tomēr, lai arī cik ļoti es pieteicos uz izstāšanās klauzulu – caurlaidi ārpus sociālistiskās Čehoslovākijas robežām – man vienmēr atteica.
Miroslavam (lai gan ceļošana bija vienaldzīga) izdevās apmeklēt medicīnas konferences ne tikai brālīgajā Bulgārijā, bet arī Spānijā, Grieķijā, Nīderlandē.
Ģimenes vakariņās viņš pēc iespējas atturīgāk runāja par “kapitālistisko paradīzi”, bet Kārlis tik un tā skatījās uz viņu ar skaudīgu skatienu. Un, kad Miroslavs teica: “Ir interesanti, protams, braukt ciemos, bet es negribētu tur dzīvot,” brālis tikai iesmējās:
– Tu esi idiots.
Miroslavs izlikās nedzirdam. Ar to nepietika strīdētiesnabadzīgs (kā viņš – protams, tikai sev! – sauc Kārlis).
Viņš arī neatteicās palīdzēt ar koncertu, tikai nedaudz pārspēlēja situāciju.
Kamēr steidzos mājās (par laimi, dzīvojām netālu no Imperial, varēju tur paskriet), visu izdomāju: ar sintezatoru būs jālido uz Prāgu, jo solīju. Bet tad – vairs nav hosteļu, taisni mājās. Atgriešanās lidojumā, nakts autobusā, vilcienā – vienalga. Galu galā rīt viņi tiksies ar Jūliju! Jaunietis aprēķināja, ka līdz rītam viņam jebkurā gadījumā paspēs atgriezties mājās. Viņš varēs aizvest meiteni, kā solīts, tēva automašīnā uz Marienbādu. Pēc tam nogādājiet to viesnīcā un steidzieties, atkal ar automašīnu, uz Prāgu. Un, ja viņš kaut nedaudz kavēsies uz neveiksmīgo nacionālo koncertu, viņa brālis izdzīvos.
…Miroslavs atradās mājās deviņos vakarā.
– Kur tu dosies? – Kārlis viņam uzbruka no sliekšņa.
Viņa acis dzirkstīja satraukumā, vaigi bija pietvīkuši. Viņš pastāvīgi krakšķināja pirkstus un raustīja savus garos, ilgi nemazgātos matus (kā jau rokmūziķim pienākas!). Miroslavs pat domāja, ka ir piedzēries. Bet mans brālis pēc alkohola ne smakas. Arī viņa pavadoņiem (trīs vienlīdz matainiem puišiem) nebija ne miņas no piedzērušās jautrības. Drīzāk tie ir drūmi un koncentrēti. Vai esat nervozs pirms sava laikmeta koncerta?
Miroslavs pat sajauca “Mad Beetles” pēc viņu vārdiem. Taču viņš zināja, ka kopā ar brāli grupā ir pieci topošie mūziķi. Šķiet, ka pazudis (viņš sasprindzināja atmiņu) bija basģitārists.
– Kur ir īpašnieks? – Mireks pamāja uz basģitāras pusi.
– Viņš ieradīsies rīt. "Tieši uz Prāgu," mans brālis nomurmināja.
Viņš izteiksmīgi piesita pulksteņa ciparnīcu un savā augstajā (nemaz rokam!) balsī pavēlēja:
– Mēs kavējam! Ejam ārā, ātri!
“Būtu