Viņa kaitējošais pirkums. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Viņa kaitējošais pirkums - Edgars Auziņš страница 11
![Viņa kaitējošais pirkums - Edgars Auziņš Viņa kaitējošais pirkums - Edgars Auziņš](/cover_pre1375399.jpg)
Ians labi prot likt melus ausīs. Un to viņš saka… Mans tēvs, paskaties, cik ātri viņš mani atdeva ar jebkādiem noteikumiem. Tas ir tikai laika jautājums.
Es lēnām virzījos uz sāniem, rāpoju ārā no Īana rokām, gatavojoties bēgt, kamēr abi vīrieši mani apskatīja.
Tāpat kā produkts. Vienu pēc otra. Ar tik caururbjošiem skatieniem…
Viņi sveicināja viens otru ar rokasspiedienu, un visa mana iekšpuse nogrima, neatstājot nekādas cerības uz izglābšanos. Viņi izrādījās pazīstami. Un tas nozīmē… Ka viņi mani atdos Segmuzovam.
"Alise ir mana līgava," paskaidroja mans līgavainis. – Mums bija neliels strīds. Un esmu gatavs atzīt savu vainu. Mēs abi zaudējām savaldību. Jā, Alise? – Viņš pagriezās pret mani.
"Nē," es kliedzu, mēģinot pārliecināt Īanu, ka tas viss ir farss. – Viņš melo. Es neesmu viņa līgava!
Esmu gatava raudāt. Šis viltīgais puisis visu sakārtoja tik viltīgi, ka lika man izskatīties pēc pilnīgas muļķes.
Manī dega tikai viena doma: “Jančik, dārgais, nedod mani viņam. Lūdzu."
"Jā, mēs teicām pārāk daudz savā sirdī, mēs pārtraucām saderināšanos, bet es atkārtoju, mēs esam aizrāvušies," viņš dusmīgi paskatījās manā virzienā, samiedzot acis. -Tu joprojām esi mana līgava. Es to teicu dusmās. Neiesaistīsimies…
Esmu gatava mesties ceļos un lūgt palīdzību šim puisim. Ja es atgriezīšos tajā mašīnā, tas ķēms mani izvaros.
Skatiens lūdzoši metās uz manu aizstāvi, kurš jūt manu paniku.
"Tas nedarbosies," viņš pakratīja galvu. "Meitene ir nepārprotami nobijusies un nevēlas iet ar tevi."
"Jans Sergejevičs," rupji pārtrauca viņa sarunu biedrs, nospļaujoties uz asfalta. – Mēs ar jums plānojam kopīgu biznesu. Varbūt tu nejauksies manās personīgajās lietās, vai ne?
Mans aizbildnis paskatījās uz mani, un es jutu, kā tajā brīdī viņš lemj, aizlūgt par mani tālāk vai nē.
Un visticamāk viņš atkāpsies, jo kas es esmu? Vienas nakts sakars, kas izskatās aizvainots uz savu līgavaini un guļ ar pirmo cilvēku, ko viņa satiek, lai atriebtos…
Taču puisis izrādījās nebūt ne bailīgs.
Kratot sevi, viņš pamāja ar galvu.
"Tieši tā, Jan Valerijevič," viņš skarbi atbildēja. – Nesabojāsim topošās attiecības mūsu kopīgajā biznesā. Šodien vēlējāmies ar jums parakstīt sadarbības līgumu. Vai viss ir kārtībā?
Viņš tajā brīdī izraisīja manu apbrīnu. Es skatījos uz viņu kā fanu uz zvaigzni, kas nokāpa no skatuves, lai sniegtu man autogrāfu.
Un viņš atkāpās no mana līgavaiņa.
– … pēc stundas, vienojies? “Segmuzovs pagriezās pret mani, un es ātri pamāju.
Uzvara!
Mans glābējs! Paldies! Paldies! Paldies!
Es joprojām stāvēju neizlēmīgs, kamēr viņi viens otram kaut ko citu stāstīja, un šis nelietīgais vīrietis aizgāja, izsaucot savus ļaundarus. Vēl piecas minūtes vēroju viņus un viņu mašīnu, kura aizbrauca bez manis!
Plānoju pateikties un nekavējoties doties prom, bet kompanjons mani nelaida vaļā, bet vilka līdzi.
– Nāc ar mani. Iedzersim kafiju. Nomierinies.
11. nodaļa
Mēs sēžam manā kabinetā, Alise ar kafiju uz dīvāna kafijas galdiņa priekšā, es krēslā pretī. Es nekaunīgi nopētu viņas figūru un apģērbu, pie sevis atzīmējot visas jaunās detaļas viņas izskatā, kuras iepriekš biju palaidis garām.
Elegants, graciozs kakls, skaista stāja, skumjš skatiens…
Mans skatiens slīd pār viņas seju, apstājoties pie jutekliskajām lūpām, kuras es ļoti vēlos noskūpstīt, un nolaižas zemāk.
"Ja tu turpināsi mani izģērbt ar savām acīm," viņa vērš savas tumšās acis uz mani. "Ar šādu ātrumu es saaukstēšu."
Šī piezīme man liek smieties.
Es nevaru būt uzpūtīga, mīļā.
"Atvainojiet," es uztveru viņas kodīgo saziņas veidu. – Es nevaru palīdzēt. Es tevi atceros tieši tādā formā, kādā tevi labi atceros. "Es izbaudu šo mirkli un atlaižu to lēnām." – Kaila.
Meitene šņāc, dusmīgi saknieba lūpas, bet viņas acīs pamanu entuziasmu. Novērtēja manu atbildi.
– Pastāsti man, kas notika? – Pievēršos galvenajam jautājumam, saprotot, ka mums šodienai pietiek formalitāšu.
"Tās ir ģimenes problēmas," viņa izdveš, glāstot glāzi ar labās rokas īkšķi. "Mans tēvs gribēja, lai es apprecos, bet es to nedarīju."
Viņa apklust. Un es pieņemu viņas īso paskaidrojumu.
Un viss būtu labi, ja ne viena lieta.
– Tu tik ļoti negribēji, ka piedzēries bārā un pārgulēji ar pirmo satikto cilvēku? – Es viņai uzlūkoju niknu skatienu.
Es vēlos viņu iedurt stiprāk par to, cik ātri viņa aizbēga no manis.
Ja mēs nebūtu nejauši satikušies, vai mēs kādreiz būtu satikušies vēlreiz?
Diez vai.
Izlēmusi visu mūsu abu vietā, viņa neatstāja man iespēju. Man šī attieksme nepatīk.
Viņa reaģē uz manu piezīmi, pietvīkstot un novērsdamies.
Blondīne iedzer malku no glāzes, cenšoties noslēpt savu apmulsumu.
"Tam bija iemesli," viņa izdveš.
Es nāku viņai tuvāk, apsēžos un ielieku roku viņas ceļgalos.
Mēs satiekam savus skatienus un uz brīdi sastingst. Es nezinu par viņu, bet viņa uzreiz liek man uzliesmot.
Nesapratu līdz galam, ko daru, līgavainis gatavojās nākt, es pārcēlos uz viņas ceļgala un sāku to glāstīt. Viņas acis izbrīnā ieplešas, mute nedaudz paveras, bet viņa neizdveš ne skaņas.
Un es turpinu savus trikus, turpinot slīdēt arvien augstāk gar iekšējo augšstilbu.
– Kas tu esi…? – Viņa mirkšķina acis, mēģinot atrauties, bet es viņu noturu vietā.
– Tik spēcīgi iemesli, kas lika jums pirmo reizi nodoties pilnīgi svešam cilvēkam? – es pārmetoši paskatos uz viņu ar